# До Дн╤стра

Эмир Иванович Рыбак

Подолянам Укра╥ни, жителям, що живуть б╕ля Дн╕стра - присвячу╓ться! Зб╕рка: 1) Це по╥здка до сво╓нравного Дн╕стра, Тут вс╕м буде шмат сала ╕ чарка! При╥жджаючим сюди, - кричать: "Ура"! Бо в╕дпочива╓ тут пан, ╕ поштарка... 2)Легенда. 3)Л╕тня пригода 4)Небилиц╕. 5) Мо╥ коломийки!

До Дн╕стра. Ем╕р Рибак.


Якщо ╥демо ╕з м╕ста Хмельницька,

По трас╕, через м╕сто Ярмолинц╕,

Дорога до Дн╕стра то не близька,

╤ дал╕ на п╕вдень, через Дуна╥вц╕ -


Це чудов╕ Под╕льськ╕ м╕стечка.

По лану в"╓ться в'юнка стежечка,

Що тягне до людини, гн╕здечка,

I тут дозр╕ва╓ п'янка гречечка.


Могилки у л╕сочку стоять п╕дряд,

В в них то вбит╕ невинн╕ ╓вре╥,

Що мовчки лежать вс╕ ряд, в ряд,

Катована нац╕я Батьк╕вщини мо╓╥.


А в яру розкинулись Миньк╕вц╕,

╤ дал╕ приваблива Нова Ушиця,

По обоч╕ пасуться кози ╕ в╕вц╕,

А з хат пахне рибна ушиця,


I вип╕ка╓ться смачна паляниця,

Колосяться хл╕ба, росте полуниця,

А на печ╕ вимива╓ться киця -

Сметанку мала киця, в╕д Гриця.


А як╕ чудов╕ повсюди сади,

Як╕ тут живуть прив╕тлив╕ люди,

Стр╕ча╓ш ╥х, як при╥джеш сюди,

I тоб╕ радо усм╕хаються всюди.


А по ярах з багатством наш╕ л╕си,

Ск╕льки тут яг╕д, та р╕зн╕ гриби,

╤ б╕гають кабани, зайц╕, лиси...

Не про╥жджай дал╕, зупинку зроби!


Ф╕лян╕вка, де йшли бо╥ не квол╕,

╤ лежала груда зн╕вечено╥ збро╥,

П╕д обел╕ском лежать згибл╕ геро╥!

В╕чна ╥м пам"ять, спочиньте в поко╥!


Внизу прича╥вся Трих╕вський яр,

Де вир╕зан╕ з дерева казка-ф╕гури -

Це казкове л╕сове царство, ╕ цар, -

Вироби мистецтва, культури!


М╕сця ц╕ - схили Под╕льських Товтр!

Дорога, що веде до Куч╕, проста -

Пейзаж╕ вкрит╕ барвист╕стю ковдр,

А в пол╕ колоситься нива золота.


Я на св╕т╕ м╕сця л╕пшого не знаю,

Де завдяки мозолистим рукам

Поля дають доброго урожаю.

Честь ╕ хвала за це хл╕боробам!


Тут ╕ буде лаг╕дне село Куча,

Там кути: Садки, Завад╕вка, Буван,

Ясно видно, стать його, могуча,

Де живе, не один кучанський ╤ван.


Дал╕, ╕з цього милого села Куч╕,

Де ╓ ╕ с╕льрада, ╕ пошта, ╕ школа,

Попада╓мо на Куражинськ╕ круч╕,

Де безм╕р'я дом╕в виросло довкола.


Ось величавий Дн╕стер, водосховище,

╤ стелиться незр╕внянно - чудо-кра╓вид,

Енерг╕╥ для ГЕС тут, ц╕ле родовище!

Такий це природно - дивовижний вид!


Це ж та╓мничо - чаруючий Дн╕стер!

Ф╕льм про нього зн╕ма╓, режисер.

В╕дпочива╓ тут молодичка - Естер,

За нею увива╓ться з Альб╕ону сер.


Як чудово тут вс╕м в╕дпочивати,

Засмагати, купатись, ловити сом╕в,

Сво╓ здоров'я треба поправляти.

Забудьте про все, на пару дн╕в,


Та зд╕йсн╕ть св╕й чудовий план,

╤ з висоти орлиного польоту,

Коли летить тв╕й дельтаплан,

То зн╕майте цю красу ╕з льоту.


Строкат╕ ╕ неповторн╕ кра╓види,

Неймов╕рно, закохано чарують вас!

Ви зимою споминайте ц╕ види,

З насолодою смакуючи св╕й квас.


Б╕ля Дн╕стра - Под╕льська височина,

Дн╕стровське водосховище - озеро,

На т╕м берез╕ - кв╕тчаста Буковина -

Це ж Укра╥ни ╥╥ багатство-добро!


Новодн╕стровська ГЕС там працю╓,

Вона потужн╕й струм Укра╥н╕ да╓.

Людина, держава в╕д цього вигра╓,

Такий ц╕нний скарб - Укра╥на ма╓.


Це по╥здка до норовистого Дн╕стра,

Тут вс╕м буде шмат сала ╕ чарка,

А при╥жджаючим вс╕м сюди: "Ура"!

Де в╕дпочине ╕ пан, ╕ поштарка,


Та танцюють тут козацького гопака,

Чи ж може - жвавого краков"яка,

Слухають ар╕╥ солов"я, може ╕ шпака...

Природ╕ ╕ людям за це - щира дяка!


Литва. 2008. 07. 25.


Легенда про Кучу ╕ Слоб╕дку - мальовнич╕ села


Пов╕даю вельми давню легенду,

Про яку знати треба щоденно:


Про Слоб╕дку - мальовниче село,

Опишу, як появилось, як це було,

Тод╕, коли пращур╕в докупи звело,

╤ в╕тром др╕моти у вир не здуло.


Бабуся Тетяна, легенду розпов╕ла,

Т╕льки брат м╕й, про усе те чув.

Легенду слухав я, ╕ сестра сид╕ла,

А я малий, тод╕ це - ж певно був.


Так ось, що я в той день почув:

- Один вельможа на п╕вдн╕ царював,

Н╕хто не зна╓ як туди в╕н прибув,

Як в наб╕гах людей ловив ╕ грабував.


Було це давно, в глибоку старину,

Коли пани ╥ли св╕жину, солонину

╤ в╕дкормлювали не свинину смачну,

А поневоленого сус╕да - людину...


Все це, наш розум не сприйма╓,

А на св╕т╕ й не таке, явно бува╓.

╤ там, де вище стр╕хи, синь гра╓,

Росли грецьк╕ гор╕хи, ╖х всяк зна╓.


Ми не зна╓м, чим ╥х годували,

Але для ситност╕, та для ваги,

Вс╕м рабам гор╕хи ╥сти давали.

Так веселились, тод╕ вороги.


Там в прислуз╕ д╕вчина робила,

Де один юнак став ╥й до вподоби.

╤ красуня вс╕м серцем полюбила

Легеня, що як писанка, от вроди.


Як спалахнула та ╕скра кохання,

Що шанс сп╕льному щастю давало,

То милувались вони, аж до рання,

Сяюче полум'я любов╕ ╥х з╕гр╕вало.


В палац╕ свято, чимдуж наступа╓,

╤ у коляра лезо сяйвом виграва╓,

А юнак ╕ красуня, зв╕дт╕ля т╕ка╓.

Що буде ╕з ними, н╕ один не зна╓.


Ут╕кач╕ на п╕вн╕ч, у густ╕ л╕си,

Т╕кають, як можуть ╕ через силу,

Не убачаючи то╥ яскраво╥ краси,

Не маючи, н╕ коня, а н╕ кобилу.


Вони б╕жать через пр╕рви, хащ╕,

На ╥хн╕й дороз╕ - р╕чка широка.

А м╕сця т╕ були дик╕ ╕ пропащ╕,

╤ р╕ка струмка ╕ дуже глибока.


Пересл╕дувач╕ коханих здоганяють,

Т╕ кидаються в р╕чку, пливуть,

А вороги як здогонять, то вб'ють,

Так вони на них завзято полюють.


Чи стовбур дерева ╥х врятував,

Ми не зна╓мо достов╕рно тепер...

Мабуть Бог, на сво╥м настояв,

╤ р╕кою т╕╓ю був наш Дн╕стер!


Вони усп╕шно до берега добрались,

Ховались в чагарниках ╕ по урвищам.

Ось так вчасно вони врятувались -

Кохан╕ по шкреп╕ттю ╕ по кущам,


╤ в наших - дуже др╕мучих л╕сах,

Що буйно колись розрослись,

По глибоких ╕ непрох╕дних ярах,

З╕ втоми на берез╕ р╕ки розляглись.


Халабуду, а дал╕ хатину зл╕пить,

╤з куч╕ г╕лля, як на шалашик,

Вдалось ╥м! ╤ стали там жить

Полюючи зв╕ра соб╕ на шашлик.


Друз╕, - це село на мил╕й круч╕,

╤ в╕д кут╕в Бувана, та до Садк╕в,

Получило тод╕ назву села Куч╕,

╤ як╕ хорош╕ люди живуть в н╕м.


Не зна╓мо ск╕льки часу пройшло,

В╕рог╕дно не зна╓ явно н╕хто,

Ск╕льки води, тод╕ стекло!

Коли це було? Хто зна, хто?


В сел╕ вс╕ляк╕ пани правили тод╕

╤ селяни, всяко╥ панщини зазнали.

Зв╕рено не зна╓м, як люди в ярм╕,

Важко на пан╕в вони працювали.


В╕д г╕рко╥ дол╕, люди повставали.

Бо достатку не мали, ╖х били п╕д дих.

Панськ╕ слуги, з людьми бо не грали,

Та буйних юнак╕в - бунтар╕в отих,


За р╕чку, на слободу, у д╕брову,

Закласти слободу, щоб була, панська.

Руб╕ть дуби, ╕ тримайте корову.

Так заснувалась Слобода Кучанська.


Так появилась Куцька Слоб╕дка.

Вс╕м нам В╕тчизна ╕ р╕дна т╕тка!

Така легенда про село Слоб╕дка!

Це д╕йсно легенда, а не пл╕тка!


О, люди, це дуже гарний край!

╤ земл╕ добр╕, плодоносн╕ ╕ л╕си...

Про це, молодь, добре пам'ятай!

Вс╕м - не описати под╕бно╥ краси!


Цю легенду треба знати, пам'ятати.

Гордись легендою й р╕дним селом!

Не забудь нащадкам - це розпов╕дати!

Будь патр╕отом, не тупо - стовпом!


Литва. 2009. 07. 03.


Л╕тня пригода.


Блакить на неб╕ чиста на вроду,

Та сонце пекло ╕ св╕тило народу

Тод╕ нам у л╕тню, сонячну погоду,

Коли спекотне, хочеться у воду.


Або ж може було тод╕ ось так,

Лиш би не поколов мене будяк:


У нас безхмарне небо голуб╕ло,

Як то бува╓ в сонячну погоду

╤ сонце пекло, ╕ десь сверб╕ло,

Було спекотно, хот╕лося у воду.


Жайворонки в небокра╖ затинались,

В╕д сво╥х завзятих ╕ дзв╕нких п╕сень,

Що чимдуж у п╕дхмар'я гнались

Це так тод╕ було в той божий день.


Трактори в полях дружно гули,

Додому пастухи корови гнали,

В╕три не дули, а корови не рули,

Люди с╕но до стодоли збирали,


А джи╜унц╕ в трав╕ стрибали,

Дерева ус╕м вклонялись до земл╕,

Бджоли гули, бо дари збирали,

Не в╕дступали ╥м оси ╕ джмел╕.


╤ в цю, таку чудову л╕тню пору,

З╕брались ми - сус╕ди, учетвером,

Корови загнавши на свою обору,

Я, з ╤ваном, ╕ братом В╕ктором,


Та ще з сус╕дом Вовком Козаком.

Радувались ц╕й погод╕, як н╕хто.

На став йшли з кулею, не з сачком,

А настр╕й був в нас ого - го!


╤ ось ми вже на польовому стан╕,

Накачали камеру в╕д ,,Б╕лоруса",

Бо ж були в розбурхан╕м стан╕ -

╤з заднього колеса куля - спокуса!


Та б╕гли поп╕д гор╕хи, б╕ля шляху,

Ми з ╤ваном були менш╕, в╕дста╓мо.

Та до Хреста ми дал╕, дали маху,

П╕т котиться, а воду ми не п"╓мо.


В╕тя з Вовком, обох нас почекали.

- Цього човна спихнемо на Полянках! -

Ось те, що ми в╕д них познали,

Та чимдуж дал╕ чесали по ланах.


Тод╕ була уже одинадцята година,

В ставку сонце промен╕ купало,

Нам не зустр╕лась н╕ одна людина,

╤ лише в╕длуння в╕д л╕су гукало.


З горба до ставка камера лет╕ла,

Ми ж б╕гли, аж в вухах свист╕ло!

В╕д наших н╕г, аж курява киш╕ла!

Так було гаряче, що т╕ло сп╕тн╕ло!


З кринички з холодним джерелом,

Ми води смачно╥ там напились.

Та й дал╕ вс╕ ми б╕гли напролом

╤ на берез╕ стр╕мк╕м спинились.


Швидко скинувши сво╥ штани,

Ми зняли з них шк╕рян╕ пояски,

Камеру зв"язали ╕ стали як пани,

Це був човен з гуми - ми моряки.


Його г╕дно на воду опустили,

Вовка Козак, ус╕вся як гетьман.

Ми, зверху с╕ли, щоб ноги мили,

Перед╕ мною с╕в, як бриль, ╤ван.


╤ менший що прис╕в був я,

Останн╕м вс╕вся брат В╕тя.

Сонячний день важив на п╕вдня

Середини двадцятого стол╕ття...


Сонце в неб╕ п╕днялось високо,

На ставку - штиль ╕ було тихо.

Вода нагр╕лась, як парне молоко,

Н╕що не спов╕щало, що буде лихо.


Ось к╕лька змах╕в дитячих рук,

Човен опинилась вже на середин╕.

Та появився ╜едзь тут як тут,

Вс╕вся на худ╕й ╤ванов╕й спин╕,


╤ м╕ж лопатками став кусати

Та ╜едзя треба якось прогнати,

╤ ╤ван став руками махати -

Не легко гада з╕ спини з╕гнати.


В╕д коливань човен переверта╓ться,

Камера в╕д води стала слизька,

Хто на кул╕ був, у вод╕ опиня╓ться,

╤ дорога до берега нам не близька,


Це камера знов кулепод╕бна стала.

Ми з ╤ваном мал╕, плавати, не вм╕ли,

╤ тут скрутна мить для нас настала,

Зрозум╕ли це, як з камери злет╕ли.


Я зразу п╕шов на замулене дно,

╤ поки на сп╕д плавно опускався,

Вода темно-зелена, брр... холодно,

То гидко╥ вдоволь наковтався.


Тод╕ появилась в мене така гадка:

- Я буду бульки на поверхню пускати,

Щоб найти мене, ╥м буде позначка,

╤ де я, ви хлопц╕, вже будете знати.


Я тод╕ ось таку соб╕, думу гадав,

А ╤ван то в плаванн╕ хисту не мав,

Бо в╕н за один край камери брав,

А другий, йому по лоб╕ влучно давав.


Тут ╕ см╕шно, ╕ що правда - гр╕шно,

Як у т╕й комед╕╥, чи в пот╕шн╕м к╕но.

Старшим хлопцям було - Ой! Не см╕шно,

Бо ╤ван м╕г теж, п╕ти з╕ мною на дно.


Я не знаю як це ймов╕рно було,

Що хлопц╕ для спас╕ння робили,

╤ ск╕льки часу на це в них п╕шло,

А ╤вана на камеру все ж посадили.


Холодно внизу, а хлопц╕ п╕рнають,

Де я, н╕хто з них толком не зна╓.

Мають над╕ю, що мене в╕дшукають,

Там, де на дн╕ карась спочива╓...


Хлопц╕, ви мен╕, не пов╕рите,

Вх╕д в рай найшов, не в Тартар!

Рад╕сть зазнав - лоб не бол╕тиме,

Охолоджуючи св╕й сонячний загар:


- Добре, що я родився на Спаса,

╤ смутно пам"ятую що бачив, чув.

Життя п╕дкине мен╕ викрутаса,

╤ почую якийсь дивовижний гул.


Кажу, в перший раз, його не чув.

При╓мним став для мене - намул!

Я може був малий, ╕ гул забув,

Але жарт╕влив╕сть, тод╕ я здобув.


Я зр╕в, летячи жерлом воронки:

Що по бокам було безпросв╕тно,

╤ кольоров╕ малюнки ворожки...

попереду видн╕лось якесь св╕тло...


Мен╕ ж було, як н╕коли - при╓мно!

Хлопц╕ в цей час обсл╕дували дно,

Я ж лет╕в, мен╕ було все одно.

Було тепло ╕ зовс╕м - не холодно.


Старш╕ хлопц╕ ╕ п╕рнали, ╕ шукали,

Майже в сам╕м центр╕ ставка,

Сили тратили - дно руками ч╕пали,

Та й там була велика глибина.


Та йшла п΄ята, чи сьома хвилина,

╤ вже "кл╕н╕чна" з╕ мною загравала,

Бо дуже славна, ця ╥й дитина.

Старша, б╕ля нас, з косою стояла.


Що попрощаюсь, н╕ одна не знала,

Цим сестри, явно ж помилились,

Мен╕ музику, н╕ одна, не найняла...

Хлопц╕ в╕д зусиль явно стомились,


Бо на ╜рунт, не раз спустились.

Дал╕ д╕ло зв╕сно було ж так,

Я пов╕даю, як в потугах грузились:

- ╤ знову п╕рнув Вовка Козак,


Брат тод╕ за ним ╕ Слава Богу,

Зачепив не Вовку, а його труси,

Вовка зачепив мене за ногу,

Я мовчав, й не казав: - Пусти!


Ось так витягли мене з води.

╤ так воду з мене викачували,

Ноги, згинали на груди, до пори

Що оч╕ мен╕ ледь не вилазили.


Небо знову-таки блакитне було,

З животом вже все пройшло,

В голов╕ двигуном вже не гуло,

Лише тинню в╕д мене несло.


Я отямився ╕ п╕знав б╕лий св╕т!

Ясно св╕тило нам золотисте сонце,

Та зазирнуло воно у мо╓ в╕конце,

Так зак╕нчився незбутн╕й пол╕т.


╤ побачив я Красуню блискучу,

- Ось де ти бабка вертка, -

Чом з води мене, не спасла?

Н╕с я дурницю ╕ явно гримучу.


Як хлопц╕ тут вс╕ розсм╕ялись,

Що см╕шинки скр╕зь розс╕ялись.

Ми так розв╕ялись - роз╕грались,

Остудились - на зле не над╕ялись.


Труси тим часом п╕дсушились,

Ми од╕лись, та причепурились.

Язики в╕д спраги потупились,

Р╕зн╕ думи, як шавки вч╕пились.


Я глядь, а пояска мого нема╓

Пригадав: - Це його забрала вода,

╤ ще добре, що Бог мен╕ сприя╓.

Рад, що спасла Планида золота!


А на ╤вана, трохи покричали,

Стусана йому доброго дали,

╤ назад, як могли, почвалали

Дал╕, говорить таке сказали:


- Так, Ви не бачили нас п╕вдня.

╤ це була лише то одна брехня.

Цього чисто - сонячного дня,

Коли розцв╕ла днина спекотна.


- Що ╕ як, ми вже вм╕╓мо тепер,

╤ завтра ж з'╥дим на Дн╕стер!

Хлопц╕ реготали, а я ледь не вмер,

Бо мозоль на язиц╕ соб╕ натер.


Така пригода ско╥лась з╕ мною,

1965 року, л╕тньою порою!

Було це тод╕ н╕би - то грою,

За яку б сплатили вищою ц╕ною.


То такий то човен Хейердала,

Що його гума по лоб╕ нам дала.

Л╕пше дома з"╥сти кусок сала,

╤ Смерть за ноги б не хапала.


Все це - правда, а не вит╕вка,

Я знаю, що вс╕ св╕дки ╓ жив╕,

╤ не просто слоб╕дська пл╕тка,

Св╕дки вс╕ п╕дтвердять мен╕.


Не знаючи у вод╕, як╕ глибини -

Не охолоджуйтесь, без причини!

Т╕льки в скрутну на вод╕ хвилину,

Добре плаваючи, спаси ти людину!


╤ вс╕ будуть т╕льки дуже рад╕,

Так╕й щаслив╕й ╥хн╕й пригод╕,

╤ ти - на гор╕ Слави, в шоколад╕,

Будеш при люб╕й земн╕й погод╕.


Я щиро дякую сус╕ду В. Козаку,

Як ╕ р╕дному брату В╕ктору,

За те, що не злякались, без спору,

Д╕яли р╕шуче - спасли д╕твору.


Дай же Бог Вам здоров"я ╕ щастя в житт╕,

Веселого настрою. В спас╕нн╕, Ви - митц╕!!!


Литва. 2009. 07. 03.

Сноски - зноски:

- Джи╜унц╕ - цв╕ркуни - кузнечики

- Хрест - перехрестя (перетинок) дор╕г.

- Красуню блискучу ╕ бабка вертка - попрыгунья стрекоза

и один из её видов "Красуня блискуча"


Небилиц╕.


Я родився сьогодн╕ рано - вранц╕,

Мати захот╕ла рак╕в у сметанц╕,

Поки годувала мене на лежанц╕,

Я ж - смалив у пологов╕м танц╕.


Ранок усм╕хався мен╕ сонячний,

З перлинами роси, в╕н чар╕вний!

В╕терець л╕тав лише боязний,

Та досить м╕цний, та р╕вний.


Чим нам до р╕чки добратись?

За який потяг ми б зац╕пились,

╤ по дороз╕ нам не заплутатись,

Та на воз╕ з мамою розм╕стились.


Що мугикав я тод╕, то х╕ба знаю,

╤ упряж╕ на коней я ж не маю.

Мати слуха╓ - я п╕сню нову сп╕ваю,

Та з воза наш╕ кон╕ поганяю.


Де т╕ кон╕ були ╕ куди скакали?

Ми були слаб╕ ╕ сили не мали.

Я ╕ мати, тод╕ ╥х, ╕ не запрягали,

Щоб не кон╕, довго б ми чвалали.


Ми, через поле ╕ березовий гай,

Добре, що т╕ кон╕ сп╕ткались,

З в╕тром лет╕ли ╕ нас не ч╕пай,

╤ до р╕чки не швидко д╕брались.


Неня на п╕двод╕ лежить, засмага╓,

А н╕ маски, а н╕ зябер, я п╕рнаю,

Мати д╕ло сво╓, добре соб╕ зна╓,

А у р╕чку, я ще ╕ не потрапляю.


Планерую я тод╕, з берега, ╕з краю,

Теч╕я струмка, що робить не знаю!

Ось карась, я за хв╕ст його хапаю,

╤ на дно р╕чки, зразу ж попадаю


Ходжу я тод╕ там сухий по дну,

Н╕, м╕ркую, бо мабуть що лажу.

Рак╕в н╕де на дн╕ я не найду,

Думаю соб╕: як нести поклажу.


Що це диво видно тут таке?

Я такий малий, що не зм╕ркую,

Бо то диво усате, панцирне -

Морських краб╕в носом чую.


╤ поява краб╕в - Бог би ╥х зна╓!

Руку п╕д берег сую, а за не╥, в╕ть,

Ще й якась ╕стота за ноги хапа╓.

Чур, хижаки, ви ж мене не рв╕ть!


Я ж здоровий був тод╕ козак,

╤ згадав тод╕: - Грабл╕ ж маю!

Тож нагр╕б соб╕ я ц╕лий сак,

╤нш╕ краби - просто розкидаю.


По драбин╕ л╕зу я ╕ знемагаю.

Як мен╕ п╕дняти краб╕в вс╕х?

Але краб╕в тих, якось я тримаю,

╤ соп╕в, мов - ковальський м╕х.


Мати дума:- Де ╥╥ мала дитина?

╤ чисту сльозу ╕з очей пустила.

А з води стирчить лише - драбина,

Неня мить, як я зник, пропустила.


Я весь мокрий ╕ в зелен╕м тинн╕...

Бути таким, не бажав би я дитин╕!

Тягну краб╕в повний сак на спин╕,

╤ оч╕ в╕д радост╕ не червон╕ - син╕.


Глядь:- Щодуху по драбин╕ л╕зу я,

То кида╓ мен╕ гарбузове бадилля,

А воно таке м╕цне, як то зал╕ззя,

Що зам╕ни з кишен╕ - дубове г╕лля.


Ну, а теч╕я така струмка, несе,

Що тягне вже ж нашу п╕дводу.

Лишенько, нас обох же знесе!

Нема╓ бажання попасти у воду.


Нас ╕ так ц╕ мандри зморили,

То клишоногих додому в╕двезли,

╤ в велик╕м казан╕, ╥х зварили,

Та й дал╕ панцирник╕в повезли,


Я в л╕карню, а мама в село,

Цих варених краб╕в ми роздали.

╤ в╕д цього стало нам весело!

Чого ж люди ╥х зразу не брали?


А люди краб╕в, довго жують,

Неня дуже рада, та ╕ я теж,

Бо вони ╥х миттю з"╥дають!

Фантаз╕я в нас не ма╓ меж!


Чи ж то було, чи ж то н╕,

Чи пов╕рять, вс╕й оц╕й брехн╕,

Розбиратись з цим, не нин╕,

╤ не мен╕, ц╕й мал╕й дитин╕...


Литва. 2009. 07. 07.


Для понимания братского славянского - украинского языка

- зноски - сноски:

- годувала - кормила;

- В пологов╕м жвав╕ - в роддоме быстрые;

- Ранок - утро; мугикав - аукал;

- потяг - поезд; чвалали - шли, шаркали;

- не ч╕пай - не цепляйся; швидко - быстро;

- загоря╓ - загорает; Зябер - жабры;

- потрапляю - попадаю; поклажу - багаж;

- зм╕ркую - скумекаю, соображу; чую - чувствую;

- в╕ть - зацепить; ╕стота - существо;

- хапа╓ - хватает; Хижаки - хищники;

- згадав - вспомнил; По драбин╕ - лестнице;

- знемагаю - обессиливаю; тримаю - держу;

- наче ковальський м╕х - будто кузнечный мех;

- зникла - исчезла; сторчить - торчит;

- г╕лля - п╕дм╕на - ветки заменяет; кишеня - карман;

- теч╕я - течение; струмка - быстро проточная;

- Лишенько - бедкаться, причитать;

- Нема╓ бажання - без охоты, желания;

- пригоди зморили - приключения ослабили; л╕карню - больницу;

- миттю - мгновенно; меж - рубеж, граница; не нин╕ - не теперь.


Мо╥ коломийки!


Ц╕ коломийки вас в╕тають,

Настр╕й, та рад╕сть несуть.

Гумор, жарти вони - мають,

╤ певне в нас не пропадуть.


Жарт╕влив╕ мо╥ коломийки,

В╕д вас добре бажання настане.

Сп╕ваймо ╥х - добр╕ родинки,

╤ в╕драда зросте разом з нами.


З репом я вже попрощався,

Друг╕ - хай його складуть.

З ритмом, римою, уладнався,

╤ ц╕ строки бадьор╕сть дадуть.

*

Ой, сп╕вали д╕вчиноньки,

Зачарован╕ чудним л╕сом,

Де л╕тали б╕л╕ голубоньки,

Приручен╕ старим б╕сом.

*

Зл╕ люди грош╕ хапали, оздоби -

Р╕зали смереки, граби, дуби,

Р╕чкам це стало не до вподоби -

Людей пов╕нню вони прокляли,


Не т╕льки тих, хто кошти крав,

На дорогах, дамбах ╕ мостах,

Без сорому, зневаживши страх -

Бог за це вс╕м пов╕нь послав.

*

Чимало людей за це

буйно поплатились,

не Богу - долару, еге,

й гривн╕ молились...

*

Гой - я, на висок╕й полонин╕,

Б╕л╕ в╕вц╕ - пасуться по плаю!

╤ вес╕лля, як не буде нин╕,

То я з д╕вами, ще погуляю.

*

Ой, сид╕в орел на косогор╕,

Мен╕ з милою жарко у пол╕.

Той орел в'╓ гн╕здо на гор╕,

А я милу кохаю в стодол╕.

*

Сонце п╕днялося високо,

На неб╕ хмар нема╓ н╕де

Що за вуйка там видно - то?

Це ╤гнат косити вже йде.


Ой ╕ людяний наш ╤гнат,

Покоси ранков╕ ще не стоять.

Випити чарку - це в╕н мастак,

Оч╕ в╕д цього так ╕ блиcтять.


Об╕цянки любить роздавати,

Що не виштовхнеш ╕з хати.

╤ загадку легше в╕дгадати,

Чим ╕з ╤гнатом справи мати.


Скромний ╤гнат, неначе г╕сть,

Хоч тепер ╕ рел╕г╕йний п╕ст,

Шмат сала в ком╕рчин╕ ╥сть,

╤ як тато взна╓ - вирве хв╕ст.


╤ хто взна╓ цього ╤гната,

Не бер╕ть у друз╕ цього брата!

*

Дмитро добре носом чу╓,

Що на кухн╕ там шкварчить,

Миттю верзуни в╕н взу╓,

╤ на шкварки - приб╕жить.

*

От ╕ сонце сходить, ╕ палить,

Гриць - дос╕ гор╕лиць лежить,

Галя милому варенички варить,

А в╕н слова т╕льки вм╕╓ стелить.


Чу╓ чолов╕к - кукурудза тр╕щить,

Там хтось - смагл╕╓ гор╕лиць,

╤ на сонц╕ - кум╕в зад блистить,

Ой, поб'╓ ╥х добре - Гриць.


От йшов Гриць - з вечорниць,

Чу╓, хтось стогне, щось скрипить.

Ц╕ звуки було чути з теплиць,

Кум кум╕ прийшов розсаду полить.

*

Кума - кума так вдома чекала,

Смачно╥ ╥ж╕, й пити наладнала,

╤ диванчик вчасно роз╕слала,

Що старий проснеться - не знала.


Ой, лишенько, що то гуркотить,

Разом з в╕драми униз летить,

Хто - то кума з ╜анку котить,

Той - ногами хутко тупотить.

*

В л╕с╕ довго ми гриби збирали,

Скр╕зь, ╕ п╕д всякими кущами,

Та кожний гриб руками брали,

Панянки - не тиняйтеся корчами.


На вес╕лл╕ я так танцювала,

Що втоми назавше не знала.

╤з Варшави я нин╕ зав╕тала,

Мати хоче пом╕ч, я баю - устала.


Я до кума нин╕ - не ходила,

Най би його трастя взяла

Вареники - милому варила,

Бо з кумом гр╕х би мала.

*

Коломийки що з'явились у мене,

Сп╕вають не т╕льки у Львов╕,

Який будували ╕з нами в╕рмени,

Бо ╥х сп╕вають на р╕дн╕й мов╕.


Литва. 2009. 04. 18


Зноски до коломийок:


- В╕тають - приветствуют;

- Гумор, жарти мають - юмор, шутки имеют;

- бажання настане - желание наступит;

- гуцули - живут в гористой местности.

- Бойки - так называют людей живущих в Тернопольской обл., переселенных из Холмского воеводства, Польша, во время пресловутой операции "Висла" Польским правительством в 1947 году.

- Нехай тод╕ наша в╕драда росте - пусть тогда наша радость растёт

- З римою уладнався - с рифмой уладил.

- Бадьор╕сть - бодрость; Чудним - дивным.

- Приручен╕ б╕сом - прирученные бесом

- Грош╕ - деньги; Не до вподоби - не понравилось

- Пов╕нню - половодье, паводок

- Зневаживши - пренебрегать, презирать

- Чимало - без счёта

- на полонин╕ - на высокогорном пастбище в Карпатах.

- по плаю - по дорожке

- в'╓ - вьет; в стодол╕ - в сарае

- хмар не ма╓ н╕де - туч нет нигде

- ранков╕ - утренние; Об╕цянки - обещания

- не виштовхнеш - не вытолкнешь

- справи мати - дело иметь; неначе - будто - бы

- В ком╕рчин╕ шмат - в кладовке кусок; - верзуни - постоли(Ы.)

- Шкварки - кусочки жаренного сала, мяса

- Взна╓ - узнает; Гор╕лиць - лицом вверх

- За дзи╜арем не стежить - за часами не следит

- Чекала - ждала; Наладнала - приготовила

- з ╜анку - с крыльца; хутко - быстро

- втоми назавше - усталость вовеки