# 18

Диана Викторовна Майская

Менi б завтра було вiсiмнадцять,

Я смiливо iшов по землi.

Йшла вiйна, люди жити бояться.

Сльози, стогiн i погляди злi...


Менi так ще хотiлось пожити...

Свiт вже звик до гарматних громiв.

Я не знав, я хотiв захистити,

А тепер я лежу мiж степiв...


Зна╓ш, мамо, я хочу вернутись,

Та уже не вернуся, пробач.

Менi б ковдрою з трав огорнутись,

Щоб не чути дажекий твiй плач.


Бiль в душi, лиш вона залишилась,

Але скоро не буде й того.

Мо╓ серце за степ зачепилось,

Я не можу звiльнити його.


Зна╓ш, мамо, з далекого краю

Смерть до мене сьогоднi прийшла.

I тепер я по свiтi лiтаю,

Я навiки звiльнився вiд зла.


I менi вже не боляче, мамо!

Лиш не можу забути того,

Як пекучим вогнем дев'ять грамiв

Доторкнулись до серця мого...


Хай степи Батькiвщини яснiють,

Хай надiя прийде до сердець,

А вiд мене залишиться скоро

Лиш сiренький пухкий попiлець.


Його вiтер по полю розвi╓

I змiша╓ з покровом землi.

Але рана на серцi ятрi╓...

Я для вас це пишу, Матерi!