# Лiтня Пригода

Эмир Иванович Рыбак

Присвячуеться брату Вiктору i п/полковнику iнженерних вiйськ в вiдставцi, чорнобильцю Козак Володимиру Васильовичу - за ╥х геро╥чний вчинок!

Рыбак Эмир ИвановичЛiтня ПригодаСоздан: 18/10/2008, изменен: 12/09/2015, 9kСтихотворение: Поэзия, ДетскаяПрисвячуеться брату Вiктору i п/полковнику iнженерних вiйськ в вiдставцi, чорнобильцю Козак Володимиру Васильовичу - за ╥х геро╥чний вчинок!============================================================      Лiтня пригода. Блакить на небi чиста на вроду, Бо сонце пекло i свiтило народу I нам у лiтню, сонячну погоду, Коли спекотне, хочеться у воду. А тут жайворонки, аж затинались, Вiд завзятих, i дзвiнких пiсень, Що чимдуж на нього, собi гнались, I було це, тут кожен божий день. Трактори в полях дружно гули, Пастухи корови додому гнали, Вiтри сьогоднi ще ж не дули, Люди сiно до стодоли збирали, А джи╜унцi в травi стрибали, Дерева усiм вклонялись до землi. Гули собi жовтенькi бджоли, Не вiдступали ╥м оси i джмелi. I в цю, таку чудову лiтню пору, Зiбрались ми сусiди учетвером, Корови загнавши на свою обору, Я, з Iваном, i братом Вiктором, Та ще з сусiдом Вовком Козаком, Радувались цiй погодi як нiхто. Купатись йшли з кулею, не з сачком, А настрiй був в нас ого - го! I ось ми вже на польовому станi, Накачали камеру вiд ,,Бiлоруса", Бо ж були в розхвильованiм станi - Iз заднього колеса куля - спокуса. Та бiгли попiд горiхи, бiля шляху, Ми з Iваном були меншi, вiдста╓мо. Та до Хреста ми далi, дали маху, Пiт котиться, а воду ми не п"╓мо. Вiтя з Вовком, обох нас почекали. - Човна спихнемо на Полянках! - Ось те, що ми вiд них познали, I чимдуж чесали далi по ланах. Тодi була уже одинадцята година, В ставку сонце променi купало, Нам не зустрiлась нi одна людина, I лиш вiдлуння вiд лiсу гукало. З горба до ставка камера летiла, Ми ж бiгли, аж в вухах свистiло. Вiд наших нiг, аж курява кишiла, Так було гаряче, що тiло спiтнiло. З кринички з холодним джерелом, Ми води, смачно╥ там напились. Далi всi ми бiгли напролом, I на березi стрiмкiм спинились. Швидко скинувши сво╥ штани, Ми зняли з них шкiрянi пояски, Камеру зв"язали i стали як пани - Це був човен з гуми, ми моряки. Ми ╥╥ гiдно на воду опустили, Вовка Козак, усiвся як гетьман. Ми, зверху сiли, щоб ноги мили, Передi мною сiв, як бриль, Iван. I менший що присiв був я, Останнiм опустився брат Вiтя. Сонячний день тягнув на пiвдня Середини двадцятого столiття... Сонце в небi пiднялось високо, На ставку - штиль, i було тихо. Вода нагрiлась, як парне молоко, Нiщо не сповiщало, що буде лихо. Ось кiлька змахiв дитячих рук, Лодка опинилась вже на серединi. Та появився ╜едзь тут як тут, Всiвся на худiй Iвановiй спинi. I мiж лопатками став його кусати Та ╜едзя треба якось прогнати, Iван став руками рвучко махати - Не легко гада зi спини зiгнати. Вiд коливань човен переверта╓ться, Камера вiд води стала слизька, Хто на кулi був, у водi опиня╓ться, I дорога до берега не близька, Це камера знов кулявидна стала. Ми з Iваном малi, плавати, не вмiли, Скрутна мить для нас настала, Зрозумiли це, як з камери злетiли. Я зразу пiшов на замулене дно, I поки на спiд плавно опускався, Вода темно-зелена, брр... холодно, То гидко╥ вдоволю наковтався. Тодi появилась в мене така гадка: - Буду я бульки на поверхню пускати, Щоб знайти мене, варто ╥м позначка, I де я, ви хлопцi будете знати. Ось таку собi я, думу гадав, Iван в плаваннi хисту не мав, Бо за один край камери брав, А другий, йому по лобi давав. Тут i смiшно, i правда, грiшно, Як у тiй комедi╥, в потiшнiм кiно. Старшим хлопцям було, не смiшно, Бо Iван мiг теж, пiти на дно. Не знаю як це ймовiрно було, Що хлопцi для спасiння робили, I скiльки часу на це в них пiшло, А Iвана на камеру все ж посадили. Холодно внизу, а хлопцi пiрнають, Де я, нiхто з них толком не зна╓. Мають надiю, що мене вiдшукають, Там, де на днi карась спочива╓... Хлопцi, ви менi, не повiрите, Вхiд в рай найшов, не в Тартар! Радiсть зазнав, i лоб не болiтиме, Описуючи раннiй свiй спогад: - Добре, що родився я на Спаса, I смутно пам"ятую що бачив, чув. Життя пiдкине менi викрутаса, I почую якийсь дивовижний гул. Кажу, в перший раз, його не чув. При╓мним став для мене намул! Я може був малий, i гул забув, Але жартiвливiсть, тодi здобув. Я зрiв, летячи жерлом воронки, Що по бокам було безпросвiтно, I кольоровi малюнки ворожки... Попереду виднiлось якесь свiтло... Менi ж було, як нiколи при╓мно! Хлопцi в цей час обслiдували дно, Я ж летiв, менi було все одно. Було тепло i зовсiм не холодно. Старшi хлопцi i пiрнали, i шукали, Майже в самiм центрi ставка, Сили тратили, i все дно щупали, Бо там була велика глибина. Та йшла п΄ята чи сьома хвилина, I вже "клiнiчна" зi мною загравала, Бо дуже славна, ця ╥й дитина. Старша, бiля нас, з косою стояла. Що попрощаюсь, нi одна не знала. Цим сестри, явно ж помилились. Менi музику, нi одна, не найняла... Хлопцi вiд зусиль явно стомились, Бо на ╜рунт, не раз спустились. Далi дiло звiсно було ж так, Я повiдаю як в натугах грузились: - Знову пiрнув Вовка Козак, I за ним брат, знаючи що я тону, Зачепив Вовку, за його труси, Вовка зачепив мене за ногу, Я мовчав, не казав: - Пусти! Ось так витягли мене з води. I так воду з мене викачували, Ноги, згинали на груди, до пори Що очi менi ледь не вилазили. Небо знову-таки блакитне було, З животом вже все пройшло, В головi двигуном вже не гуло, Лише вiд мене тинню несло. Отямився я i пiзнав бiлий свiт! Ясно свiтило нам золотисте сонце, Та зазирнуло воно у мо╓ вiконце, Так закiнчився незбутнiй полiт. I побачив я Красуню блискучу, - Ось де ти бабка вертка, Чом мене з води, не спасла? Нiс я дурницю явно гримучу. Як хлопцi всi тут розсмiялись, Що смiшинки скрiзь розсiялись. Ось так ми тодi розвiялись - Остудились, i на зле не надiялись. Труси тим часом пiдсушились, Ми одiлись, та причепурились. Язики вiд спраги потупились, Рiзнi думи, як собаки причепились. Я глядь, а пояска мого нема╓, Пригадав: - Це забрала вода, I добре що менi Бог та сприя╓. Рад, що спасла, Планида горда! На Iвана трохи покричали, Стусана йому доброго дали, Назад як могли почвалали Далi, говорить таке сказали: - Ви не бачили нас пiвдня. Це була лише одна брехня. Цього чисто - сонячного дня, Коли розцвiла днина спекотна. - Що i як, ми вмi╓мо тепер, Завтра же по╥демо на Днiстер! Хлопцi реготали, а я ледь не вмер, Бо на язицi мозоль собi натер. Така пригода ско╥лась зi мною, 1965 року, лiтньою порою. Було це тодi нiби - то грою, За яку б сплатили вищою цiною. То така то лодка Хейердала, Що по лобi всiм нам дала! Лiпше дома з"╥сти кусок сала, Чим смерть за ноги б хапала. Все це, правда, а не витiвка, Я знаю, що всi свiдки ╓ живi, I не просто слобiдська плiтка, Свiдки всi пiдтвердять менi. Не знаючи у водi, якi глибини, Не охолоджуйтесь, без причини! Тiльки в скрутну на водi хвилину, Добре плаваючи, спаси ти людину! I всi будуть тiльки дуже радi, Такiй щасливiй ╥хнiй пригодi, I ти на горi Слави, в шоколадi, Будеш при любiй земнiй погодi. Я щиро дякую сусiду В. Козаку, I рiдному брату Вiктору, За те, що не злякались, без спору, Дiяли рiшуче, спасли дiтвору! Дай Бог, §╥м здоров"я, щастя в життi, I веселого настрою кожно╥ митi!!! Литва. 2009. 07. 03. Сноски - зноски: - Джи╜унцi - цвiркуни - кузнечики - Хрест - перехрестя (перетинок) дорiг. - Красуню блискучу i бабка вертка - попрыгунья стрекоза и один из её видов "Красуня блискуча"