# Шуравi

Александр Михайлович Кадыгриб

Спогади та роздуми про життя та службу в складi ПТВ 3 МСБ(г), 70 ОМСБ, 40 армi§, дислоковано§ в Афганiстанi. Написано укра§нською мовою (аналогiчний текст друку╓ться нижче, в виглядi окремих оповiдань)

Присвячую донечцi ДАНУСI.


ШУРАВI


Спогади написанi укра§нською мовою (слобожанський дiалект)


Знайомство


Життя схоже на чудернацьку рiку, яка стрiмко мчить тебе крiзь днi i роки. Вона, то стишу╓ свiй хiд, i, зда╓ться, зупиня╓ться на якусь мить, то закручу╓ тебе в вихорi подiй. Iнодi хочеться, щоб воно полетiло якомога швидше, коли життя то нестерпна мука, та незрiвнянно частiше - жити при╓мно, i цi хвилини розтягнув би на днi, якби мiг. Але життя невблаганне: назад нема╓ вороття.

Так випало, що доля закинула в Афганiстан. На той час захоплювався публiцистикою, вiв щоденника i вiрив в свою щасливу долю. Тому, ступивши на розпечену сонцем землю невiдомо§ кра§ни намагався запам'ятати i записати побачене, почуте та пережите, бо вiдчував, що настане день i я сяду за написання спогадiв. Змiцнiло це бажання пiсля того, як став втрачати друзiв та товаришiв, побачив бiль та муки хлопцiв. Хотiлося, щоб люди взнали хай не велику, та все ж краплину правди про ту вiйну, адже мало хто i тодi, i зараз, розумi╓, що вiдбувалося там, а хто зна╓ - той не поспiша╓ розповiдати.


Спочатку, хотiв написати про службу хлопцiв взводу, але потiм, пiд впливом рiзних обставин та за порадою друзiв, вирiшив розширити розповiдь, спробував охопити усi вiдомi менi факти та спогади iнших, i, таким чином, створити нарис про життя всi╓§ "Кандагарсько§ бригади". Я хотiв, без перебiльшень, зайвого пафосу та звеличення, ( або приниження ) показати службу такою, якою вона була насправдi.


Працюючи над книгою, я використав спогади та розповiдi друзiв, знайомих та незнайомих хлопцiв, якi чув ще в Кандагарi. Багато подiй в пам'ятi вiдновив завдяки Валерiю Михайловiну, за що йому дуже вдячний. В спогадах ╓ розповiдi Славiка Ангiна, Iгоря Лузгiна, Андрiя Чiкiна, Юрiя Андр╓йченка, Колi Власенка, Колi Дмiтрi╓ва, Сергiя ╢ни, Iгоря Б╓лякова, Юрiя Матв╓╓ва, Вiктора Суруса, Ра§фа М., Володимира Н., Вiктора Б., Володi Масловатого, Женi Н╓красова, Сергiя Ратушного, Андрiя Ампл╓╓ва, Анатолiя Логвiненка i багатьох iнших. За вiрогiднiсть бiльшостi з §х розповiдей я впевнений, хоча деякi з н х сумнiвнi.


Звертаючись до того, хто читатиме сторiнки спогадiв, хочу вибачитися за мову, якою вони написанi, граматичнi та стилiстичнi помилки, iнодi невмiле або неправильне використання окремих слiв, русизми. Хочеться, щоб читачi не звертали увагу на них, а побачили в написаному правду про життя та долю юнакiв на тiй вiйнi. Якi ми були - судити вам, як служили - теж, але хотiлося, щоб нас не засуджували суворо i не жалiли, адже ми були дiтьми свого часу.

В текстi зустрiчаються авторськi ремарки з позначками ***; нотатки з щоденника та розповiдi друзiв, видiленi iншим шрифтом.


В розповiдi багато особистого, що стосу╓ться тiльки мене. Звичайно, моя iсторiя ╓ не зовсiм типовою, i багато в чому навiяна власним сприйняттям тих подiй, тому окремi сторiнки та частини спогадiв можуть викликати нудьгу в читача i §х можна пропустити.

Мало по-справжньому правдивих книг написано про ту вiйну, про нас вiсiмнадцятирiчних юнакiв, якi ще не вiдчули смаку життя, а вже йшли на смерть. В дев'ятнадцять не дума╓ш про не§, не вiриш в те, що може трапитися. Та, коли поруч вмирав товариш, i страх смертi холодним жахом проймав твою iстоту, здавалося, що така ж доля чека╓ на тебе. Дивно, та вiд того ставало спокiйнiше, i ти знав, що треба взяти вiд життя зараз все, що можливо, бо "завтра" для тебе могло не бути. Звичайно, усi ми сподiвалися на кращу долю, але то було так далеко в глибинi душi, що й не вiрилося в щасливу демобiлiзацiю.


Сотнi тисяч мо§х ровесникiв пройшли важкими дорогами понiвечено§ вiйною кра§ни. Всi ми змужнiли на вiйнi. Думаю, моя розповiдь - ╓ одним епiзодом загально§ картини тих подiй, камiнчиком, з яких склада╓ться гора людсько§ пам'ятi.


1. ЧАПА╢ВСЬКА ДИВIЗIЯ.


1.1. Харкiв. Прощай безтурботна юнiсть!


Прохолодного осiннього ранку, коли першi заморозки спадають на землю, вiдчинилися дверi одного iз будинкiв в крихiтному мiстечку Валки. Небо тiльки сiрiло. З хати вийшов юнак з валiзою в руцi й лiтня жiнка. До огорожi йшли мовчки. Бiля хвiртки вони обнялися i поцiлувалися. Тихо звучали теплi материнськi слова побажання щасливо§ дороги, на очах ряснiли сльози.

Сьома година ранку. На вулицi тихо i безлюдно. Мiстечко ще спить. Йшов i думав про довгу розлуку, про новi випробування, якi невдовзi мають випасти на мою долю, про те, що додому повернуся не таким хлопчиною, як пiшов, а зовсiм iншим, змужнiлим та загартованим молодим чоловiком. Думи, спогади, мрi§...


До термiну, зазначеного в повiстцi, залишалося ще трохи часу. Я неквапливо пiдходив до не привiтно§ будiвлi вiйськового комiсарiату. Останнi хвилини свободи, цивiльного життя. Ось тут, на вулицi, я ще вiльна людина, можу робити що заманеться, а там, за воротами - вже майже солдат, життя якого керу╓ться iншими людьми.

О десятiй ранку, 1 жовтня 1983 р., переступив умовну межу, зробив крок у другий вимiр життя. Бiля ворiт, з новобранцями прощалися заплаканi матерi, мовчазнi батьки, весело гомонiли безтурботнi друзi. Стояв галас та шум, мов на базарi. Чоловiки, хто вже вiдслужив, давали "розумнi" поради та настанови молодi, як себе вести в тiй, чи iншiй ситуацi§, а майбутнi солдати здебiльшого уважно слухали. Вiд того, що мене нiхто не проводжав було сумно.


Обласний вiйськовий комiсарiат на вулицi Коцарськiй нагадував мурашник. На невеликому за площею подвiр'§ ходили, стояли i навiть лежали сотнi призовникiв. Й було в цьому хаосi очiкування в повнiй невiдомостi щось принизливе, ображаюче людську гiднiсть. Вiдчувалося, що ми стали людьми другого сорту, бо вмить лишилися свободи перемiщення та права голосу. Офiцери не звертали на нас уваги, зверхньо трималися сержанти, хоча тут вони не мали прав командирiв, i §х накази виконувалися з неохотою.


Години через двi новобранцiв почали шикувати. Зачитували прiзвища i хлопцi займали мiсця в колонах. За короткий час я затоваришував з групою хлопцiв одного з районiв Харкова з якими перебував не тiльки в однiй командi, а й стояв поруч в строю. Запам'ятав двох: Iгоря та Олега. Перший, душа колективу, смiшний та дотепний, а з другим - вiдразу завiв дружнi стосунки. Пiсля перевiрки присутнiх, шикування стали вiдбуватися майже через кожну годину. Нас знову збирали на плацу, рахували й нiчого не пояснюючи розпускали.


*** Згодом шикування перестануть викликати подив та невдоволення i стануть звичним явищем. А цi першi навики виховання дисциплiни виглядатимуть жартами в порiвняннi з постiйними приниженням людсько§ гiдностi усiма атрибутами армiйського життя...

Близько друго§ години дня, на черговiй перевiрцi, об'явили про вiдправку команди до мiста Лубни. Реальною стала перспектива потрапити в ╢вропу, бо група, однозначно мала §хати за кордон. Мовчазнi сержанти, якi супроводжували старшого офiцера, вперто вiдмовчувалися. Можливо тодi, в душу закралися здогадки про 'Афган', адже тривав 1983 рiк, в далекiй кра§нi спалахнула справжня вiйна i ми про це вже дещо знали.


За воротами до колони при╓дналися батьки, дiвчата, друзi новобранцiв, якi терпляче очiкували вiдправки вже не одну годину. Чудовий настрiй. Пряму╓мо до вокзалу. Вся увага перехожих до нас. Хтось почав, а iншi пiдхопили пiсню "Прощай, любимый город". Спiвали зi смутком, з прихованою печаллю, адже два роки. Сiда╓мо в по§зд. Команда займа╓ два вагона. В кожен набива╓ться бiльше сотнi хлопцiв. Хто встига╓ - займають мiсця внизу, хто нi - тi лiзуть на верх. З перону в вiкна друзi призовникiв просовують пляшки з горiлкою та вином, гарячi пирiжки. Поцiлунки, сльози, метушня, п'янi вигуки та патрiотичнi заклики, накази старшого офiцера, сльози матерiв - все змiшалося в неймовiрному калейдоскопi. Божевiлля!


*** Голова гудить вiд запитань: невже не можна подбати про бiльшу кiлькiсть вагонiв, щоб хоча б перший день не став психологiчною травмою? А про що вже подумали батьки ( звичайно тi, якi ще не мали справ з армi╓ю ), коли побачили, куди вони вiддають сво§х дiтей?! Лише, через декiлька днiв, я зрозумiв, що армiйськi порядки, а правильнiше безпорядки, то ╓ система, яка кожен день знищу╓ в тобi людину; що все побачене зараз - ╓ дрiбницею в порiвняннi з тим, що чека╓ попереду.


Плавно руша╓ по§зд. Там, в "тому" життi, залишаються рiднi, батьки. Вони йдуть поруч з вагоном, махають на прощання. Швидкiсть зроста╓, закiнчу╓ться перон. Все!?


1.2 Лубни. Нiч.


За вiкном виднiлися знайомi куточки мiста, яке за рiк стало таким близьким i рiдним, де залишилися друзi, унiверситет, гуртожиток. Туга за минулим здавила серце. Дивився i думав про той час, коли знову повернуся додому.

Мiсто закiнчилося. Обабiч дороги потяглися мальовничi осiннi пейзажi. ╥хати ми мали ще приблизно сiм годин, тому часу для розмов та знайомства мали вдосталь. Спочатку вирiшили пiдкрiпитися. На столi з'явилися гладкi домашнi кури, великi шматки ковбаси. У всьому вiдчувалася материнська турбота. ╥сти зовсiм не хотiлося ( як часто будемо пiзнiше згадувати цей стiл ).


Подорож проходила без пригод i пiзно ввечерi по§зд прибув на станцiю Лубни. Запам'ятався вечiрнiй вокзал. Тиша, нiде нi душi. Провiнцiйне мiсто вiдпочива╓ вiд денних клопотiв. I раптом - галас, метушня велико§ кiлькостi юнакiв, окрики офiцерiв та сержантiв, якi вже вiдчули над нами свою владу.

Привокзальна площа заповнилася сонним натовпом новобранцiв. Близько години витратили офiцери на перерахунок та шикування. А потiм, колона повiльно рушила тихими вуличками мiста. Йшли весело спiваючи щосили пiсень та гучно човгаючи ногами по асфальту, зовсiм не турбуючись за спокiй жителiв мiста. Багато хто був в добрячому напiдпитку, iнших вели пiд руки друзi. Зауваження сержантiв вiдверто iгнорувалися, вели себе з викликом. Адже ми - ще вiльнi. Юрба на хвилинку зупинилася бiля ворiт з зiрками, якi швидко вiдчинилися й "проковтнули" чергову партiю майбутнiх бравих воякiв.


За ворiтьми вже дiяли армiйськi закони i ми це вiдчули вiдразу по рiзкiй змiнi в тонi команд сержантiв. Колону вишикували бiля непримiтно§ будiвлi ( як виявилося то була лазня ). Наказано чекати. Згодом першi шеренги хлопцiв попрямували до примiщення. Через короткий термiн звiдти почали виходити всi однаково зеленi, мiшкуватi фiгури, якi нiби разом з цивiльним одягом втратили i сво§ особистостi. Нiкого не можна впiзнати, всi стали схожими, немов близнята.

Лазня, правильнiше примiщення, що мало таку назву, виглядало досить непривiтно. Не те, що купатися, а й роздягатися не хотiлося. Бруднi мокрi стiни чорно-синього кольору, декiлька "допотопних" розсiювачiв, з яких ледь дзюрчала вода, сиро, холодно i бридко. Невже оце i ╓ та "славна" армiя про яку стiльки читав та знав, куди мрiяв потрапити? Першi розчарування.


П'яти хвилин на миття не досить i в "нормальнiй" лазнi, не те, що в такому гадючнику. Та майже нiхто i не ризикував йти пiд струмок льодяно§ води. Побризкавшись та добре замерзнувши за цей короткий час, натовп, пiд акомпанемент матiв прапорщика, посунув вдягатися.

Замiсть звичного цивiльного одягу, отримав зовсiм не те, що хотiв бачити. Я на§вно гадав, що солдатiв одягають в красиву парадну форму ( iншо§ просто не знав, i по телевiзору §§ не показували), добре пiдiбрану за розмiром та випрасувану. Але те, що видали менi на руки, i яке називалося "ХБ" - мене "вбило". Якiсь невизначено§ величини (52 р) i форми штани; на верх, такий же лантух, чи то сорочка, чи пiджак; кальсони, яких зроду не носив; онучi, що й намотувати не знаю як; грубезнi кирзовi чоботи, пiлотка та негнучкий грубий ремiнь. Оце так форма! Та я в нiй опудало, а не солдат! Побачили б зараз мене друзi, вiд сорому не знав би куди дiтися! Настрiй зiпсовано остаточно i надовго. Вiдчував себе ошуканим та ображеним таким вiдношенням. Невже в оцiй незграбi я маю служити два роки?


Нiч видалася прохолодна. Пiсля скiлькох непри╓мних вiдкриттiв хотiлося, щоб скорiше цей день скiнчився, але ще не всiх iз команди встигли переодягти. Очiку╓мо.

Навколо стояли такi ж "страховиська", як i я. Навiть друзiв важко впiзнати серед невиразних зелених примар. Серед натовпу метушилися мiсцевi, що вимiнювали в хлопцiв добрий одяг на старезнi жупани, або просто купували речi за грошi чи горiлку. Мабуть, вони потрапили сюди не випадково, бо прапорщики не звертали уваги на цивiльних дiлкiв.


Нарештi всi помилися i вже не рахуючи, нас повели до казарми. В примiщеннi, куди ми зайшли, щiльно стояли двояруснi лiжка. По плакатах на стiнах та складених до стелi стiльцях, якi стояли неподалiк лiжок, можна було здогадатися, що це якийсь "армiйський палац культури". Швидко, згiдно списку, займа╓мо мiсця. Очiкуване лiжко, хай верхн╓, хай без простирадла - нагорода за деннi страждання. Яке щастя закрити очi i забутися...


*** Цей день до дрiбниць закарбувався в пам'ятi, як день великих розчарувань та потрясiнь. Я не здогадувався, що попереду мене чекали ще 765 таких днiв.


1.3 Першi днi служби.


Пiдняли о шостiй ранку. Незвично гучний голос офiцера рiзонув по барабанних перетинках. Зарипiли лiжка, заметушилися соннi вояки. Вчорашнiй день, що виглядав дурним сном, ставав повсякденною реальнiстю...


*** Зда╓ться, не iсну╓ нiчого гiршого в армi§, нiж команда "пiдйом" в виконаннi дебелого сержанта, особливо в першi недiлi. Страшенний дискомфорт...


На вулицi прохолодний осiннiй ранок. В "ХБ" зовсiм не жарко. Настрiй не просто поганий, вiн жахливий ( тiльки тепер почина╓ш розумiти куди потрапив). Бiльшiсть iз товаришiв ще "сплять", адже лягли о другiй ночi. Колоною на чолi з сержантом йдемо умиватися. Бiля лiтнього рукомийника спиня╓мося. Вода ледь дзюрчить iз половини кранiв, останнi безнадiйно зламанi. Сяк-так протерши очi поверта╓мося до казарми. Шкода, що це не сон.


Взводи таких же "зелених" i незграбних в новiй формi хлопчакiв, неквапливо посунули до §дальнi. З собою мали вчорашнi продукти, якi, на заздрiсть мiсцевим солдатам, носили до §дальнi в пакетах ще наступнi два днi. Перед примiщенням очiку╓мо сво╓§ черги ( постiйнi очiкування в невiдомостi начинають нервувати ). В залах §дальнi в нiс вдарив важкий запах нових кирзових чобiт, поту i якогось 'варева', бо iншими словами те, що подавали на столи назвати не можна. Знову якiсь шикування, команди сiсти за стiл, взяти ложки. Навiщо все це? Дико! Бажання §сти навiть не виникало. За столом не знали що робити. Майже нiхто не торка╓ться до "армiйсько§" §жi. Зирка╓мо один на одного нiби запитуючи, i "невже це все §стiвне?' За сусiднiми столами бiйцi постiйного складу частини з апетитом жують поданi "страви". Та найбiльше, мабуть, вразили гнутi бруднi тарiлки i ложки. Вдома люди i собак з такого посуду навряд чи годують. Добре, що мали "цивiльнi" запаси, якi без особливого апетиту пожували, а з армiйських харчiв §ли хлiб та пили те, що називалося "чай .


Далi подi§ закрутилися, мов в водоворотi. Нас, як виявилося, поселили в розташування танково§ роти дивiзi§ i це дуже мене порадувало, бо, здавалося, давнiшня мрiя стати танкiстом здiйсню╓ться. Але показувати технiку нiхто не збирався. Натомiсть роту повели вiдразу на якiсь склади. В пам'ятi залишилися фрагменти побаченого тодi: висока загорожа з колючого дроту, вартовi на вежах, ряди цистерн з паливом, прапорщик - щирий укра§нець, яких в частинi була переважна бiльшiсть. Використовували новобранцiв, як дармову робочу силу для наведення порядку на територi§ частини. В цей день, вперше, по-справжньому, вiдчув на собi "армiйськi порядки". Молодий, п'яний офiцер ( що само по собi не спiвпадало з мо╓ю уявою про армiю ), котрий командував ротою, вишикував усiх в одну лiнiю i наказав збирати листя, яке, мов дощ, сипалося з жовтих кленiв. В головi не вмiщалося, що така праця та накази можуть взагалi iснувати, що ця дурiсть офiцера ╓ скорiше нормою, нiж виключенням з правил. Нiхто не збирався видавати нам нi граблi, нi вiники - все робилося руками. Безглуздiсть наказу була очевидною, бо вiтерець жбурляв листя туди, звiдки його тiльки-но прибрали руки мо§х товаришiв. Ми принишкли i мовчали. Напевне, кожен в душi переживав бурю емоцiй вiд образи, приниження та власного безсилля. Ось воно дiйсне обличчя "легендарно§" та "непереможно§" - приниження людини, §§ моральне знищення! З уст хлопцiв зривалися матюки i "добрi побажання" в адресу офiцера, але що мали робити? Не хотiлося починати службу з непри╓мностей...


*** З перших днiв, з нас почали робити "правильних" солдатiв, виховувати в дусi "беззаперечного" виконання наказiв командирiв: спочатку виконай, а потiм думай. Наживалися i знущалися всi: перукар, який пiдстригав "налисо" за грошi; старшi солдати, котрi "обмiнювали" добротний одяг на старенькi "бушлати"( так називали зимовi повсякденнi армiйськi фуфайки ). Бiльш беззахисно§ людини в армi§, нiж призовники, мабуть в свiтi не iсну╓.

Однак, бiльшiсть хлопцiв вiдразу зрозумiла, що змiнити армiйський "порядок" не можна, а йти проти - небезпечно, треба пристосовуватися. Але для цього потрiбен був час, якого ми не мали, тому подi§ перших днiв просто приголомшували, не давали отямитися...

Про "старослужачих" склалося негативне враження вiдразу пiсля повернення до казарми, коли ми не знайшли продуктiв харчування, туалетних речей ( покрали навiть зубнi щiтки). Хто знав, що такi вiдносини тут цiлком "нормальнi"!


Перед вiдбо╓м дiлилися враженнями вiд першого дня служби. Всi вкрай обурилися збиранням листя. Перспектива служби не радувала поки-що нiкого...


*** Вiдбiй. Я ще не навчився по-справжньому цiнувати цю команду. А от пiзнiше, коли вiд втоми падав з нiг, команда вiдбiй була, мов бальзам на рани. Щасливi години сну. Вони заспокоювали i лiкували, повертали в минуле, в безпечну юнiсть, вони були насолодою i ╓диною радiстю на початку служби...


Наступнi три днi "потонули" у нових враженнях i вiдкриттях. Згадую вiдвiдини такого "важливого" об'╓кту, як свиноферму, що вони iснують при частинах не здогадувався. Якось, перед розводом на роботу до нашо§ роти пiдiйшов солдат i попросив людей. Хлопець, напевне, був полтавцем й добре знав нашого прапорщика, бо розмовляли вони по-приятельськи. В число "помiчникiв" потрапив i я.

Разом з "новим" командиром прийшли на звичайну ферму, як в колгоспi. Здивувало те, що "свинарi", а §х виявилося дво╓, жили в одному сара§ з тваринами, правда в окремiй кiмнатi. Заходиш в примiщення, i попереду бачиш свиней, а з право§ сторони кiмнату хлопцiв. В останньому, все як i "повинно" бути на фермi: багнюка до колiн та разюча антисанiтарiя скрiзь. В кiмнатi валяються якiсь шматки матерi§, всюди лежать гори смiття, чорнi, мов земля, простирадла на лiжках i велетенський бардак. I оцi свинопаси називають себе солдатами? А коли прийдуть додому, мабуть будуть розказувати молодшим, що служили в гвардiйськiй частинi?!


Ми допомогли "свинарям" вловити двох здоровенних кабанiв, що втекли з ферми i гасали по подвiр'ю. Бiдних тварин хлопцi "не жалували": нещадно били важкими чоботями i, взагалi, обходилися з ними досить жорстоко.

З високого пагорба на якому розташувався свинарник, мов на долонi, виднiлася мальовнича долина рiки Сула, з §§ широченною заплавою, перелiсками та лiсами. Окреслений косими променями осiннього сонця, кра╓вид приваблював й зачаровував, i, нiби кликав на свободу. На свiтi так красиво, так хороше жити, а я - стою за колючим дротом, без прав, без свободи, мов та колгоспна корова, що вiдбилася вiд череди i остерiга╓ться пастуха, який неодмiнно прийде, накричить та загонить в кошару.


Дивiзiйнi склади, з безлiччю ящикiв були "iдеальним" мiсцем для новобранцiв, бо на них завжди знаходилася купа "невiдкладних" робiт. Прапорщики, кожного дня наперебiй випрошували у наших командирiв хоч декiлька солдатiв, i тi охоче задовольняли §х прохання.

*** Частина була кадрована, солдатiв не вистачало ( а тi, що служили тут, не горiли бажанням попрацювати), тому ми для мiсцевих офiцерiв стали, мов "мана небесна". Однак, нiхто не збирався перетруджуватися. При нагодi, не були проти того, щоб поспати пiд останнiми теплим променями осiннього сонечка. Ми звикали до туподумства та дуростi бiльшостi офiцерiв, привiлейованого положення прапорщикiв, пiзнавали найпершу i найголовнiшу армiйську iстину: солдат спить, а служба йде...


Як не хотiлося §сти страшну на вигляд "кирзуху" ( пшенична каша ), та голод брав сво╓. Тепер i пiсля нашо§ роти столи сяяли чистотою, а хлопцi з заздрiстю позирали на хлiб, що залишався на iнших столах.

На третiй день рота проходила медкомiсiю. I, в котрий вже раз, вимушений був просити залишити мене в танкових вiйськах. Але лiкарi виявилися невблаганними. Прохання та докази, що аналогiчна комiсiя в Харковi дозволила - нiхто не сприймав. Доля окремо§ людини нiкого не цiкавила. Дивно i прикро, коли байдужi люди надiленi такими повноваженнями. Отже, знову, замiсть омрiяних танкiв - iншi вiйська, на цей раз артилерiя. Я сидiв з друзями i знав, що служити разом вже не доведеться. I чому менi так не везе? Чому служба почина╓ться з прикрощiв? Хлопцi проходили комiсiю, а ми лежали пiд деревами i дiлилися враженнями. На вулицi було по-осiнньому прохолодно, на душi - теж...

За день до вiдправки, нас повели на склади переодягати в зимовий одяг. Всi мали старий, цивiльний верхнiй одяг i тепер, по дорозi до комор, багато хто почав рвати його на шматки. За нами залишалися вiдiрванi рукава, комiрцi, шматки одягу. Обiрванi та пошматованi, колони прийшли до великих комор.


Перед складами в великих купах лежали новi шинелi. Бiля них юрбилися бiйцi iнших пiдроздiлiв вибираючи одяг. Кому везло, той знаходив меншi розмiри, та переважнiй бiльшостi хлопцiв вони дiставалися набагато бiльшi за потрiбнi. Поруч зi мною вибирав шинелю високий юнак. Складалося враження, що в нашiй армi§ служать самi велетнi ( причому, переважно третього росту ), бо менше 50-го розмiру шинелей в купах не виявилося. Менi дiсталася "обновка" такого ж розмiру, що й "ХБ" - 52, а от сусiду повезло менше: всi примiрянi ним шинелi, ледь закривали лiктi, i не опускалися нижче колiн. Зате шапку, вибрав майже "iсторичну" - §§ пошили в Харковi ще в 1972 роцi, коли я тiльки-но пiшов в перший клас i всi цi роки вона чекала на господаря.

В казармi об'явили про завтрашню вiдправку до "учебок", видали речовi мiшки i сухпайки на 3 доби. Дорожнiй настрiй, приготування. Всi надi╓мося потрапити в Захiдну ╢вропу, але щось офiцери не поспiшають пiдтвердити це припущення.


Сонце ще не зiйшло, коли вулицями мiста посунули колони новобранцiв в напрямку залiзничного вокзалу. Йшли тим же шляхом, що й 5 днiв тому, але тепер нас було не впiзнати: майже "справжнi солдати", а не юрба хлопчакiв. Було щось незвичне в цiй подi§, немов на фронт §демо.

Вокзал. Знову довгi та нуднi хвилини очiкування, безкiнечнi перевiрки. Пiдiгнали цiлий ешелон, бо воякiв "назбиралося" декiлька сотень.

Пiд звуки нестарiючо§ пiснi "Прощання слов'янки" "туристичний" по§зд вирушив в далеку дорогу. Але не на захiд, як сподiвалися, а на схiд! Iз розмов з "провiдниками" дiзналися, що ешелон пряму╓ в сторону Середньо§ Азi§! Крапки над "i" розставлено - замiсть цивiлiзовано§ ╢вропи, з не престижною службою, - вiйна в "Афганi". Iлюзi§ пропали, залишилася "сувора реальнiсть"...


Починався чудовий осiннiй день. Як завжди, йшли на працю люди, заклопотанi сво§ми проблемами, i нiкому не було справи до "зелених" хлопчакiв, якi, як §х дiди колись, §хали на вiйну в далеку, невiдому i дику кра§ну. Для декого ця подорож стане останньою в §х короткому життi, багатьом вона коштуватиме здоров'я, а всi, кому пощастить, носитимуть ту вiйну, мов осколки, в сво§х серцях...


1.4. Подорож Лубни- Iолотань.


В "купе" розмiстилося дев'ять бiйцiв, по числу полиць. Ранiше жодного з них не зустрiчав в Лубнах. За п'ятеро дiб дороги ми затоваришували. В армi§ люди сходяться дуже швидко, бо, коли один - вижити важко. Матрацiв та подушок, як i простирадл, нiхто не збирався видавати, та §х i не було в вагонi. I якщо на нижнiх полицях вiдсутнiсть постелi не дуже вiдчувалася в боках, то провести п'ять дiб на твердiй горiшнiй, було не в задоволення. Зате провiдники даремно свiй хлiб не §ли i вiдразу разом зi спритнiшими хлопцями почали збирати данину, так би мовити, на постiль та матраци. Звичайно б на "гражданцi" всi обурились такому зухвальству: по "троячцi" за постiль, та зараз нiчого не залишалось, як, або вiддати грошi, або послатися на §х вiдсутнiсть. Такий байдужий спокiй панував у всьому вагонi. Все що треба ми вже знали, а останн╓ - нi до чого, лише сон та §жа.

В першi години подорожi насолоджувався свободою, вiдпочивав вiд пережитого за минулi днi. Пiд вечiр по§зд зупинився на вокзалi Харкова. З вагонiв офiцiйно не випускали, але хто "дуже" хотiв, той встиг збiгати до крамничок та купити "цивiльних харчiв", а iншi користувались послугами перехожих.

Зустрiч з мiстом стала при╓мним сюрпризом. Хоч i покинув його всього декiлька днiв тому, та здавалося, що минув мiсяць. Армiйське життя виглядало настiльки "сiрим" i рутинним, що навiть такий короткий термiн не минув дарма. Вiдсутнiсть iнформацi§, можливостi навчатися - стало одним з найперших i найважчих випробувань, бо фiзично був готовий до всього.


Подорож через Донбас, Ростовську i Волгоградську областi, Казахстан, а потiм Узбекистан i Туркменистан стала "останнiм" подарунком перед вiйною. На кiлька днiв повернулось вiльне життя, хоча нас i будили в шiсть годин, але вдень спали скiльки хто хотiв.

Коли робити нiчого, найбiльш балакучих тягне на розповiдi: довгi оповiдання про коротеньке життя. Звичайно, в першу чергу, розповiдали про пригоди в нетверезому станi, найбiльш цiкавi i кумеднi. Для мене це не виявилося несподiванкою хоча сам не мiг розповiсти нiчого подiбного. Здебiльшого слухав, i лиш зрiдка вступав в розмови. За розмовами, минали години й днi.


Води в вагонi не водилося ( дiйсно, а навiщо солдатам вода? ), тому нiхто не вмивався. Перший день §ли сухпайки, якi отримали в Лубнах ( в добавок приносили лише хлiб та чай ), а на другий - перейшли на гарячi страви. ╥сти насипали по черзi: вiд перших купе до останнiх. I доки першi гамiрливо смакували кашу, в останнiх - давилися слиною i з нетерпiнням чекали, адже тарiлок на всiх теж не вистачало. На§стися тим, що давали, не могли, тому на кожнiй зупинцi по§зда, купували на перонi все, що потрапляло пiд руки. Крiм §жi черговi приносили свiжi газети, заставляли вчити "устави", якi ми вiдкривали, хiба-що, тiльки з цiкавостi.


На третiй день в'§хали в Волгоград i зупинилися на вокзалi. Мiсто вразило розмiрами й величними, помпезними пам`ятниками. Пiсля напiвдиких степiв, мов оазис цивiлiзацi§, мов марево, з'явилось воно вдалинi. Сподобалася рiчка Волга, вздовж яко§ §хали досить довго. На вокзалi, пiд час зупинки, вдалося вискочити на перон, але всiх швидко загнали назад в вагони, бо сво§м виглядом демаскували "важливу операцiю по прихованому пересуванню" ешелону


*** Емблеми на одяг видали стройбатiвськi в той час, коли всi були iз стройових частин. Смiшно подумати, що важко взнати куди §де, i кого везе "туристичний по§зд". Черговий секрет полiшинеля...


З Волгограду ешелон попрямував на Астрахань. В усiх товаришiв по купе ( я не виключення ) голови були забитi гадками про майбутню службу в "Афганi", а що там всi будемо нiхто не сумнiвався. Хоча бiльшiсть з нас хотiли залишитись в Союзi. Серед нас трапився художник. Його дотепнi малюнки душманiв лише пiдсилювали враження вiд рiзних, не зовсiм "при╓мних", чуток про ту вiйну, якi десятками ро§лися в вагонi. Час вiд часу ми мiнялися мiсцями на полицях. Пiсля двох ночей на "третьому поверсi" я опустився нижче, вступивши мiсце дивному юнаковi. Наступно§ ночi купе розбудив гуркiт, то впав хлопчина з горiшньо§ полицi. Хлопцi прокинулися i з цiкавiстю, а потiм й смiхом почали коментувати пригоду. Потерпiлий же, виглядiв зляканим i не знав радiти йому, що все закiнчилося хороше, чи мерщiй ховатися на мiсце. В рухах хлопця вiдчувалася "заторможенiсть", невпевненiсть в собi ( це спостерiгалося не тiльки зараз, а й в попереднi днi подорожi). Епiзод додав йому ще бiльшо§ невпевненостi, що звичайно травмувало психiку. Довго ще не стихало розбуркане купе, а "герой польоту" тихенько прита§вся i затих, можливо переживаючи, а може знову заснув


*** Його доля зараз "вимальову╓ться" дуже чiтко. Багато людей такого типу стали жертвами "дiдiвщини", що буйно "квiтла" за тих часiв за "бугром ".


В Гур'╓в по§зд прибув пiсля обiду. Вдалинi, за пероном, виднiлися квартали мiста, а за ними - море. На перонi безлюдно, нам дозволили вийти розiм'ятись. Як при╓мно пiсля кiлькох днiв перебування в вагонi прогулятися по землi, коли пiд ногами нiщо не колива╓ться.


По§зд мчав по дикiй пустельнiй землi. Таке видовище ранiше бачив тiльки по телевiзору i зараз дивувався, як тут можуть жити люди. Пiски. Лише зрiдка трапляються кущики колючок. Рiвна, мов стiл, пустеля до самого горизонту. Зда╓ться, тут не ступала нога людини, а слiди §§ дiяльностi ( численнi транше§ ), навпаки пiдсилюють враження про дикiсть мiсцевостi. Невеликi селища, що зрiдка трапляються по дорозi, зовсiм безлюднi, а вiдсутнiсть дерев та трави роблять §х мертвими. Далi на пiвдень стали зустрiчатися островки зеленi. Ось уже трапляються клаптики оброблювано§ землi. Невеликi плантацi§ хлопку i ... багато людей. Вони працюють на полях, стоять юрбами на станцiях. Пiсля безлюдно§ пустелi потрапля╓мо в кра§ну "вiчного лiта". Тепло i, навiть, спекотно ...


Разом зi змiною природи змiнювався i асортимент страв, якi пропонували мiсцевi жителi, на коротких зупинках по§зда. Грошi в багатьох ще водилися, столах ( на змiну кашам) з'явилися величезнi кавуни та динi, сушена риба. ╥хати стало веселiше. Яскравi наряди узбекiв, чудернацькi мiстечка - все нове, незнайоме i цiкаве.

Мiсто Чарджоу зустрiло по§зд прохолодним ранком. Останнi чотири вагони, де перебував i я, вiдчепили. Ешелон попрямував далi в Термез разом з бiльшiстю мо§х перших друзiв...


*** Про §х подальшу долю менi нiчого не вiдомо, за виключенням Олега, якого зустрiв в Кандагарi, замученого i "опущеного". Нiколи б не подумав, що таке могло трапитися з зухвалим хлопчиськом, яким вiн виглядав в першi днi армi§ в Лубнах...


Команду пiсля шикування та перерахунку вiдвели на другий поверх вокзалу де в бездiяльностi провели цiлий день. Незвичним виглядав одяг на людях, що снували по вулицях, неквапливий ритм життя. Стали свiдками вiдправки мiсцевих призовникiв на службу. До вагону стояв коридор з вiйськових по якому швидко гнали бритих молодих узбекiв. Натовп ревiв, раз по раз прориваючи охоронний ланцюжок. Заганяли, як звiрiв. Та хiба i ми зараз походили на людей, якщо дозволяли з собою так обходитися. Багато рiзних дум промайнуло в головi за довгi години чекання. Нарештi наказали виходити.


Новий по§зд, до якого пiдвели команду, вразив ще бiльше, нiж усе, побачене за день, при тому, що вiн виявився "рейсовим" мiсцевим дизелем, де нам вiдвели декiлька вагонiв. На всiх предметах в вагонi товстий шар пилу, добра половина вiкон не мала скла, а сам вiн настiльки пошарпаний та понiвечений, що дивно, як ще не розсипався вiд старостi. Звичайний "скотовоз" тiльки використову╓ться не по призначенню. Хоча, власне, як подивитися?


Сонце хилилося до заходу. Збоку "пропливав" великий, щойно збудований завод, а з лiво§ сторони серед пiскiв тяглися кущики колючки. Червоне сонце виблискувало на рейках, робило §х схожими на двi вогнянi колi§. Захiд виглядав чудовим. Фе╓рiя кольорiв i §х вiдтiнкiв. З брязкотом полетiли за вiкна порожнi консервнi банки, вечеря закiнчувалася. Швидко впали на землю сутiнки i якось вмить стало темно. Я ще довго стояв бiля вiкна, вдивляючись в незвичну природу цього краю. Лише лiхтарi невеликих станцiй висвiтлювали пустельнiсть та безкрайнiсть тутешнiх просторiв.


Розбудили серед ночi. Годинник показував половину четверто§, страшенно хотiлося спати. На вокзалi в Марах, куди ввалилися натовпом, знаходилося досить багато людей i мало вiльних мiсць. До посадки в наступний по§зд, який мав доставити команду далi, залишалося ще багато часу. Не довго думаючи, хтось перший кида╓ шинель на пiдлогу серед залу. Його приклад унаслiдували iншi. Нiяко§ незручностi чи сорому, скорiше б упасти хоч де не-будь й заснути годину другу. В ту хвилину не думалось хто робить з нас тварин, не створюючи елементарних умов. Що вже вимагати з армi§, якщо вся кра§на так живе? В примiщеннi з одного кутка сильно тягнуло нечистотами, хтось переплутав зал з туалетом, але навiть там, вiдсунувшись трохи в бiк, спали покотом солдати. Я впав десь посеред залу i, не звертаючи уваги на пасажирiв, швидко заснув.

2. IОЛОТАНСЬКИЙ НАВЧАЛЬНИЙ ЦЕНТР.


2.1. В/ч 51087.


По§зд зупинився на тихiй, провiнцiйнiй станцi§. Лише декiлька колiй та невеликi споруди навкруги нагадували, що це острiвок цивiлiзацi§ i, що десь поблизу розташоване мiсто Iолотань - районний центр Туркменi§. Будинок станцi§ - незграбна одноповерхова споруда, де красувалася, ще з часiв сталiнсько§ епохи, вигорiла на сонцi назва, нагадував скорiше великий туалет, нiж вокзал. Подумалося, що це дiйсно забутий Богом куточок i, мабуть, служба тут буде "на рiвнi". Колона новобранцiв попрямувала повз станцiю i вийшла на одну з мiських вулиць.


Будинки походили один на одного, мов брати: великi одноповерховi споруди, за високими кам'яними парканами. У дворах несамовито гавкали собаки, "передаючи" звiстку сво§м родичам далi по вулицi про прибуття чергово§ партi§ солдатiв. Вся дiя вiдбувалася як в добре натренованiй естафетi: не встигав змовкнути один собака, як поруч заводив наступний. Вулицi мiстечка майже безлюднi. Вузенькi вiконця будинкiв непривiтно дивилися вслiд майбутнiм воякам. Зате погода по-осiнньому тепла i це радувало. Вздовж тротуарiв в канавах i на дорозi лежали великi зеленi плоди, що вiддалено нагадували грейпфрути. Деякi з хлопцiв попробували §х на смак. Та виявилося, що то зовсiм не §стiвний плiд. Зате вони добряче вiдлiтали вiд солдатських чобiт, i вслiд за нами на усi сторони летiли невеликi зеленi м'ячики. Трохи дивувала вiдсутнiсть транспорту. Перше враження не однозначне. З одного боку добре, що хоч якесь, а мiстечко, зв'язок, магазини тощо. А з iншого - "середньовiччя".


Нарештi колона зупинилася бiля ворiт частини. Через мить вони вiдчинилися i ми потрапили до вiйськового мiстечка. Новоприбулих розмiстили в лiтньому кiнозалi, де вже перебувало близько сотнi воякiв. Лавок усiм не вистачало, через те бiльшiсть присутнiх розмiстилася на землi. Нас залишили в споко§ i деякий час кожен займався чим хотiв. Нiде бiльше, нiж в армi§, в людини не бува╓ скiльки вiльного часу, щоб обдумати минуле життя, пригадати i проаналiзувати кожен епiзод, буквально кожну хвилину. Я байдуже дивився на метушню навколо i чекав вирiшення сво╓§ армiйсько§ долi.


Прибули офiцери навчально§ частини i коротко розповiли про бойову iсторiю полку, службу та мету нашо§ пiдготовки, не вдаючись при цьому в подробицi. Пiсля чого присутнiх групами почали забирати по пiдроздiлах. Хлопцi, прiзвища яких зачитував офiцер, зникали в напрямку казарм, або йшли до автомобiлiв. Пройшов по рядах мiцно збитий офiцер, що цiкавився спортсменами та фiзично сильними юнаками. Я теж хотiв пiдiйти, але подумав, що серед майстрiв чи першорозрядникiв по боротьбi i боксу, мо§ - по футболу та лижах, навряд кого зацiкавлять. Облишив надiю потрапити в розвiд роту, хоча бажання таке мав - засоромився. Через деякий час пiсля цього я прямував зi сво╓ю групою до нового мiсця служби.


В супроводi низенького на зрiст капiтана ╢рьомiна вийшли на плац бiля двох щойно збудованих казарм. Офiцер вiдразу внiс яснiсть в усi питання. Сказав, що нас готуватимуть для служби в 40-iй армi§, яка зараз дислоку╓ться в Демократичнiй республiцi Афганiстан, що будемо служити в артилерi§ i багато чого iншого...


*** Бiльшiсть iз нас в душi надiялись, що вiйна обмине, i от тепер усе ставало на мiсця. Задумався i я. Шкода стало свого молодого життя, жаль за навчанням, друзями i найстрашнiше для мене, любителя футболу та подорожей, можливе калiцтво, важкою тугою здавили серце, на очi наверталися сльози. В життi кожного бувають хвилини, коли в душi оживають iнстинкти самозбереження, коли тваринний початок бере верх над розумом. Пiдступнi сльози душили волю, в уявi вимальовувалися страшнi картини смертi, до болю стало шкода себе. Але не дивно, що пiсля деяко§ розгубленостi, викликано§ приголомшливими словами та переживаннями, вiдчув себе спокiйнiше i впевненiше. Легше жити без планiв на майбутн╓ - сьогоднiшнiм днем, а мрi§ залишити там, в глибоких куточках душi й завжди бути готовим до найгiршого. Тодi душа заспокою╓ться, з'явля╓ться спортивний запал, жадоба перебороти долю, вижити не дивлячись нi на що; знайти в собi сили протистояти обставинам...


За iронi╓ю долi, я потрапив в протитанкову "кишенькову" артилерiю, в третю батарею у взвод гранатометникiв. Такий взвод iз 25 юнакiв був один на батарею. Як говорили офiцери, по статистицi гине, або дiста╓ поранення в "Афганi" кожен п'ятий. Звичайно, бути тим "п'ятим" нiкому не хотiлося, але усi мали шанси пiдтвердити §х слова. I життя не спростувало цих побоювань: iз тих неповних даних по мо╓му 2 взводовi, що вдалося взнати: загинуло дво╓ i поранено тро╓ хлопцiв, причому дво╓ важко. Багато чого, звичайно, залежало вiд рiзних обставин, як то: рiд вiйськ ( в ДШБ, пiхотi, саперiв втрати були бiльшi ), мiсце служби ( потрапиш в спокiйний Хайратон чи "жаркий" Кандагар ), дiюча чи недiюча частина, особистих якостей i просто випадковостi. У кожного - голова на плечах i доля "в руках"...


Казарма знаходилося на першому поверсi будинку. Спальна частина §§ дiлилася пополам широким проходом, бiля стiнки стояв телевiзор. Кожна половина, в свою чергу, мала взводнi блоки з меншим проходом мiж рядами двоярусних лiжок в яких стояли стiльцi. Проходи мiж лiжками в рядах були настiльки вузькi, що в кубрики ( вiддiлення на чотирьох бiйцiв) протискувалися тiльки боком. В кубрику розмiщалася тумбочка ( §§ вистачало, бо крiм зубних щiток та пасти, iнших дрiбниць, нiчого в нiй не знаходилося ).

При розподiлi лiжок, а вiн проводився, за алфавiтним порядком прiзвищ, менi дiсталася "пальма" - так звали верхн╓ лiжко...


*** Мiнятися мiсцями (всi намагалися триматися поруч з товаришем) не дозволяли, щоб часом не пiдiрвати "обороноздатностi" армi§. Раптом тривога, а солдати сплять не за алфавiтним порядком! Безладдя! А звiдси недалеко i до зради ( жарт ) ...


Примiщення мало стiйкий специфiчний запах, як i будь-яке iнше в армi§. Крiм новобранцiв тут жили сержанти та солдати iз роти постiйно§ служби. Сержанти, якi на даний час були зайнятi з взводами новобранцiв, спали безпосередньо разом з сво§ми пiдроздiлами, а вiльнi вiд обов'язкiв навчання та солдати постiйно§ служби - облюбували дальнiй куток ( подалi вiд входу i очей офiцерiв ).


Кольоровий телевiзор iнодi дозволяли дивитись. В побутовiй частинi казарми знаходився умивальник, туалет, "ленiнська" та побутовi кiмнати. Взагалi, умови служби в частинi, в порiвняннi з полiгоном, де хлопцi жили в наметах без води i зручностей, виявилися просто чудовими. Додатково до побутових зручностей, перед казармою, контрастом до навколишньо§ пустелi, росла густа зелена трава - предмет гордостi офiцерiв. Ми спочатку не задумувалися хто за нею догляда╓ i звiдки вона тут взялася, доки самi не зiткнулися з цими питаннями.


Непри╓мною незручнiстю перших тижнiв, став порядок перемiщення по територi§ частини. Якщо в Лубнах, коли мали вiльний час, кожен мiг йти куди завгодно, то тепер почалося виховання колективом - скрiзь ходили тiльки в складi взводу, i в першу чергу - в туалет. А це рiч, звiсно, суто iндивiдуальна, наказам не пiдкоря╓ться. Та армiя - то перш за все дисциплiна, i тому, один з хотiв - йдемо усi


*** А частiше ходили при першiй же можливостi, бо змiна клiмату та води, неякiснi харчi та недобре вимитий посуд в §дальнi привели до проблем зi шлунком в усiх без виключення новоприбулих. Туалет, особливо в першi днi по при§зду, нагадував полiгон. З рiзних куточкiв "гримiли пострiли", народ метушився, на змiну одним тут же приходили iншi, а на черзi з розстебнутими штанами стояв наступний вояка. Кабiнок на усiх не вистачало i бувало дехто, не дочекавшись, бiг за споруду, але й там майже постiйно було зайнято. Нiяко§ запобiжних заходiв (окрiм заборони пити сиру воду) не проводилося, ну а тих, хто вже не мiг триматися, забирали в санчастину..


Туалет мiстився в 200 м за казармою, а дорога туди проходила по пильному майданчику. Хороше начищенi чоботи враз ставали сiрi вiд тонко§, мов мука, пилюки. Вона розтiкалася, як вода, пiд ногами та й за властивостями бiльш походила на рiдину, нiж на тверде тiло. В слiд за першою шеренгою пiдiймалася курява, тому не тiльки чоботи, а й усе тiло з нiг до голови забруднювалося. Не кушпилити було не можливо. Пил вкривав тiло тонким сiрим шаром. Звичайно, таке не подобалося, особливо, коли тобi в туалет не треба. Хлопцi бурчали один на одного, сердилися та нервували з цi╓§ причини.


Не менш важливою проблемою для усiх взводiв стали непри╓мнi "запахи". Коли в бiльшостi не зварення шлунку, то, звичайно, хтось не витримував i "псував атмосферу". З усiх сторiн на винуватця тут же сипалися прокльони, але нiхто нiколи не зiзнавався. Бувало, не проходило i кiлькох хвилин, як усе повторювалося знову. Так i ходили увесь час, немов в туалетi.


Виникли прикрощi з водою. Виявилося, що вiд мiсцево§ води виникають захворювання гепатитом, тому §§ пити заборонили. Дозволяли вживати вiдвар з колючки. Кожному видали фляги i зобов'язали завжди тримати §х повними ( якщо добавити в цей специфiчний за смаком напiй цукор, виходило щось схоже на чай ). Зранку всi поспiшали до бочки набрати варива.


Десь на другий день по при§здi, потрапили в лазню. Настрiй не зiпсував нi пил, якого удосталь пiдняли по дорозi, нi довге чекання i швидке миття, нi тiснота примiщення та бруд. Усе пiзна╓ться в порiвняннi, але для солдата i просто людини, яка недiлю не милася, найгiрша лазня стане найвищою насолодою. Навiть пил на зворотнiй дорозi не здавався таким бридким, чисте тiло комфортно почувало себе i в бруднiй гiмнастерцi.

Якось пiд вечiр, пiсля важкого i спекотного дня, взвод зiбрався за недобудованою казармою поруч з нашою. Грошей пiсля при§зду нi в кого не залишилося, а хотiлося з'§сти чогось доброякiсного i солодкого...


*** В солдатському кафе вибiр мали не великий: цукерки та печиво, якiсь тiстечка, але й §х купити було так же важко, як i дiстати щось дефiцитне на "гражданцi". Кафе "осаджували" юрби "поплавкiв" ( так нас називали старшi солдати )...


Порившись в кишенях назбирали мiдяками близько двох карбованцiв. Мiзернi грошi на такий гурт, а все ж таки. Дво╓ вибраних "гiнцiв" попрямували до 'чiпка' ( кафе), а останнi з нетерпiнням очiкували §х повернення. Через тривалий час юнаки повернулися з пакунком. Хлопцi купили найдешевше тверде, мов камiнь, печиво. Пiсля ретельного розподiлу вийшло по пiвтори штуки на брата. Та й цi крихти не лiзли в горло. Роз'яривши апетит, iз заздрiстю дивився на тих, хто §в повiльнiше... Нова адреса вже летiла до домiвок, а слiдом за нею мали повернутися сюди i листи, i грошi, i посилки...


2.2. Один день служби.


'Батарея пiдйом!' - тiльки той, хто побував 'в шкурi ' молодого бiйця, зна╓, наскiльки жахливо звучить ця команда, коли на вулицi тiльки сiрi╓, а за плечами лише кiлька годин мiцного сну. Мабуть, не знайдеться ще хоча б однi╓§ тако§ фрази, яка так боляче рiже слух. Зда╓ться, ти тiльки закрив очi, заспоко§вся i заснув в теплому лiжку, як треба вставати. Години сну пролiтають, мов думки.


Пролунала команда, i ще до кiнця не прокинувшись, схвачу╓шся i стриба╓ш вниз до стiльця де лежить форма, водночас намага╓шся не впасти комусь на голову. Поруч копошаться товаришi, такi ж 'заторможенi' й сердитi. Нашвидкуруч замотую онучi, вдягаю чоботи i вибiгаю. Сержанти пiдганяють з роздратуванням позирають на годинника. На ходу застiбаю куртку i поспiшаю на вихiд. В казармi сто§ть неймовiрний шум вiд шаркання чобiт. Зверху доноситься тупiт, то спускаються вниз перша та друга батаре§. В спiльному коридорi давка вiд тих, хто напирав зверху.

На порозi, в обличчя вдарило прохолодне, при╓мне повiтря. Хоч i "туркменська", а все-таки осiнь. Шику╓мося по взводах i колоною бiжимо у напрямку ворiт. В розташуваннi залишаються прибиральники iз числа травмованих i, так званi "шланги", яким за щастя помити поли, нiж бiгати. За весь час тiльки раз потрапив в §х число, хоча часто, пiсля коротко§ ночi, так хотiлося вiдпочити.


Важкi чоботи гирями висять на ногах, муляють погано заправленi онучi, вiд пилу, який пiдняли першi батаре§, зовсiм нiчим дихати, в додаток до цього i сил бiгти наче нема╓. Але головне - воля, з нею можна все пережити. Звiдки i сили беруться. Бiжу. Мiстечко ще спить. Над головою велике чорно зоряне небо, видно кожну найменшу зiрочку.


Мiсто закiнчилося. Позаду залишилися останнi двори i перед очима скiльки сяга╓ зiр, простяглися поля, зрiдка перерiзанi каналами арикiв з незмiнними стеблами очерету. Зупиня╓мося. Пiсля паузи викликано§ "необхiднiстю", коли з кущiв колючки виходив останнiй бо╓ць, починалася зарядка. Кожен взвод, окремо, пiд командою сержанта починав "виконувати вправи". Бажання щось робити i навiть просто рухатися нема╓ нiякого, болять руки i ноги, голова немов чужа, вся гудить вiд недосипання. Лише, коли погода випадала холодна пiдганяти нiкого не треба. Вправи на свiжому повiтрi "творили чудо" - ми оживали, набиралися сил та оптимiзму, яких потiм вистачало на увесь день.


Дорога назад здавалася набагато коротшою. Вже нема╓ того романтичного настрою, тiльки "проза життя". Забiга╓мо юрбою в казарму i швидше до вмивальникiв. Скорiше зайняти мiсце, скорiше помитися, щоб був час посидiти або пришити свiжого комiрця до наказу на вихiд.


*** Пiсля виходу взводу з казарми, в спальному примiщеннi усе мало залишитися згiдно "уставу". Лiжка красиво заправленi, куточки на одiялах набитi, подушки охайно розмiщенi i мають вiдповiдну форму, бiля кожного лiжка - "вишикуванi" в один ряд стiльцi. Навiть в тумбочцi зубнi щiтки i тi лежать, як ма╓ бути - на верхнiй полицi з право§ сторони, а "тюбики" з пастою - з лiво§. I якщо хтось з офiцерiв знаходив непорядок - горе днювальним й господарям речей. Як написано в "знаменитому" армiйському гаслi, - "живи по уставу - завою╓ш честь i славу"...


Ранкова перевiрка. Це принизливе видовище, особливо спочатку, жорстоко "б'╓" по власному "Я", робить схожими людей на олов'яних солдатикiв. Нiщо так не обража╓ в армi§, як постiйне нехтування людсько§ гiдностi, та безсоромне право вмiшуватися в недоторкане - душу. Мiж рядами вишикуваних бiйцiв проходять сержанти i перевiряють речi, якi знаходяться в кишенях. Приховати нiчого не можна. Виклада╓ш усе в пiлотку i чека╓ш "його величностi", а сам тремтиш, щоб бува чого не забрав. Звiсно, особливих речей в солдата нема╓, але носити заборонено майже все, навiть найдорожче - листи з дому чи вiд кохано§. Ну кому вiд того погано, що солдат береже листи? Що може постраждати - бо╓здатнiсть, дисциплiна? Чи дурiсть тих, хто придумав такий "порядок?


*** Найдорожча рiч на той час у нас були листи та години сну. Коли спиш, бачиш рiдних, друзiв, "поверта╓шся" додому, забува╓ш про погане, а читаючи листа, нiби розмовля╓ш з ними. Так одне доповнювало iнше. Цiкаво, що сни нiколи не стосувалися армi§, здебiльшого, снився гуртожиток, студентське життя. Сни були в радiсть ще, й тому, що вони траплялися рiдко, частiше нiч була, як провалля - без сновидiнь...


Пiсля огляду, до снiданку, завжди залишався деякий час, який в першi недiлi перебування в Iолотанi присвячувався стройовим вправам. Лише повз мiсяць, огляд, як повелося, закiнчувався саме перед снiданком.

Дорога до §дальнi займала п'ять хвилин. Вранцi йшли туди з охотою. Якщо й каша буде погана, то хлiб з маслом - гарантовано, а це дуже радувало нерозбещений хорошими стравами шлунок...


*** Життя в армi§ тягнеться вiд одного вiдвiдування §дальнi до iншого. Шлунок, немов жива iстота, iсну╓ нiби сам по собi, увесь час вимагаючи §жi, i незадоволено бурчить, якщо в нього вчасно чогось не вкинути. Хорошi страви вiн забува╓ дуже швидко, навiть не переваривши §х, i вимага╓ ще. Отримавши порцiю "баланди" в солдатськiй §дальнi з ним твориться щось незрозумiле, живiт ста╓, немов орган, тiльки замiсть звукiв по трубах циркулю╓ страва, а замiсть музики виходить ......... Причому чим швидше вiдбува╓ться циркуляцiя, тим швидше треба перемiщатися у напрямку туалету...


Перед §дальнею пiдроздiли шикувалися й чекали сво╓§ черги. Доки на вулицi було тепло очiкування проходило спокiйно, а от коли похолодало i пауза затягувалася, холод починав проймати не захищенi жировим прошарком тiла, приходилося зле - мерзли до посинiння.

Поява на входi старшини батаре§ означала порятунок, звучала команда, - "зняти головнi убори" i бiгом, мчати до дверей. А в цей час, також бiгом, тiльки iз §дальнi, iнший взвод, "вискакував" на подвiр'я. На ходу спотикались, штовхались мiж собою та зустрiчними. Вхiд в §дальню нагадував базар.


Завiтавши в примiщення §дальнi вiдразу порина╓ш в атмосферу з суто специфiчним запахом. Передати його неможливо - це треба понюхати. Спробуйте уявити таку сумiш запахiв: поту, кирзових чобiт, не якiсно вимито§ вонючим лiзолом пiдлоги, забризканих комбiжиром брудних столiв та лавок, страв на столах, вигляд яких заставля╓ стискатися шлунок в спазмах, а аромат вiд них такий, що не кожна "поважаюча себе" свиня вирiшить спробувати цi "кашi" та "борщi". Тут такий "букет" запахiв, що голова паморочилася вiд його пахощiв. Враження буде не повне, якщо не врахувати сирiсть та напiвтемряву вiд брудних вiкон, гамiр та метушню велико§ кiлькостi людей. В людини, яка потрапила б сюди хоч раз, на недiлю пропав би апетит, а ми приходили - тричi на день.


Бiля кожного столу шикувалося по десять чоловiк. Всi намагалися потрапити разом зi сво§м взводом, в противному разi - нiхто не мiг дати гарантiю, що йому дiстанеться все, що повинно.

Перелiк страв, якi потрапляли на наш стiл, рiзноманiтнiстю не вiдрiзнявся. За щастя, коли на столi гречана каша, бо вона, як би погано приготована не була, в любому виглядi мала при╓мний смак. Але то рiдкiсть ( здебiльшого подавали §§ по вихiдних та святах). Зате тягнуча, мов гума, перловка, "кирзуха", пшiнка, рiдше - схожi за консистенцi╓ю на холодець макарони, вiд одного вигляду яких пiд горло пiдкочувався ком. М'ясо в казанах подавали переважно не першого сорту - хрящi i сухожилля ( нi розкусити, нi прожувати), не рiдко давали шматки вареного! ( коли звикнеш то не найгiрша страва ) сала з чистенькою 2-3 сантиметровою щетиною, наче зрiзане з живо§ тварини. На перше - суп або борщ без картоплi, з мiнiмумом всього iншого. Хлiб на столи клали двох сортiв: "бiлий" - при╓мний на смак i хороше випечений, i "чорний" - глевкий, тiльки "коники лiпити". Однак хлiб, не зважаючи на якiсть випiчки, нiколи на столах не залишався ( жоден з нас не втратив би можливостi поцупити його у сусiдiв).


Вигляд та запах страв зовсiм не апетитний, ну, а про смак i говорити не приходиться. Але робити нiчого i не гаючи часу рiшуче всi бралися за справу.

Пiсля снiданку - розвiд на працю чи зайняття. Батаре§ шикувалися на плацу i чекали, коли з'явиться комбат чи командир дивiзiону капiтан Дубчак...


*** Останнiй служив в Афганi, внаслiдок чого, його праве око i щока постiйно здригались, особливо, коли той починав нервувати. Сам вигляд комдива наводив на тривожнi роздуми i психологiчно ранив не загартованi душi новобранцiв...


По настрою комдива та гурту офiцерiв разом з ним здогадувалися, що на нас чека╓: праця чи навчання. Якщо командири "сво§" - значить будуть зайняття, якщо нi - ставало зрозумiло, що чужi прийшли за дармовою робочою силою. Не рiдко забирали когось з солдатiв для сво§х корисних потреб: на будiвництво чи прибирання, для 'вантажно-розвантажувальних робiт тощо. Здебiльшого праця випадала важка фiзично або нудна, на яку бажаючих серед солдатiв постiйних пiдроздiлiв не знаходилося. Нас заставляли робити будь-яку, навiть безглузду справу, аби були зайнятi. В армi§ праця солдата любить.


Iнодi бiйцiв "продавали", як рабiв, кудись в мiсто на роботи мiсцевим "босам", якi ставились до хлопцiв, як до нiмих виконавцiв §х наказiв. Але замiсть того, щоб обурюватись чи протестувати проти таких "нарядiв", всi хотiли потрапити в число тих, кого забирали. Адже праця скрiзь однакова, а за частиною i нагодують смачнiше, i хоч деякий час проведеш "на волi".

Пiд час розводу оголошували план на день, розповiдали про останнi новини в частинi. Це був час спiлкування старших офiцерiв з солдатами. Бувало, що хтось отримував наряд, чи потрапляв на "губу". Всi дисциплiнарнi "шикування" проходили теж перед стро╓м - виховний момент.


***Якщо умовно взяти весь час навчання в пiдроздiлi за 70 днiв, то бiльше половини з них ми займалися працею зовсiм далекою вiд армi§. А можливо, я помиляюсь, можливо армiя iсну╓ для того, щоб солдати копали канави, ями, зрiвнювали пагорби до потрiбно§ висоти, прибирали смiття на вулицях, розвантажували вагони, пiдмiтали, чистили, носили. Мабуть, вона потрiбна для щеплення бiйцевi любовi до найгiршо§ роботи!!?


Два рази на недiлю вiдбувалися полiтзаняття. Це були самi найкращi години служби. Взводи бiйцiв займали на двi години "ленiнську" кiмнату, i ... вiдпочивали. Хто хотiв слухав, хто не хотiв - дрiмав. Зрiдка щось записували iз матерiалiв чергового пленуму, а в бiльшостi випадкiв взводний, молодий лейтенантик, який рiдко з'являвся у пiдроздiлi, проводив "полiтичнi" бесiди. I вiн, i ми розумiли цi зайняття, як данину системi в якiй живемо. Нiхто всерйоз не сприймав "завдання партi§", "роль армi§ в захистi революцi§". Зате, за пiвтори години занять, багато хто встигав написати листи додому чи друзям, почитати газету i поспати. Боротьба зi сном тривала усi години навчання. Рiдко хто витримував, щоб не придрiмати. Раз по раз, лунали вигуки командира, коли хтось занадто вiдверто начинав солодко сопiти, пiдперши голову рукою. Пiсля заняття, коли ми розморенi вiдпочинком i соннi виходили на подвiр'я, на нас чекала або праця, або навчання "за спецiальнiстю".


В другому взводi готували навiдникiв на станковий гранатомет СПГ-9. Перед заняттям ми отримували весь комплект озбро╓ння та амунiцi§: автомати, пiдсумок з магазинами, саперну лопатку, алюмiнi╓вi гранати, протигаз й гранатомет i вiдправлялися на заплаву рiки Мургаб.


*** Вага гармати - близько 50 кiлограмiв, а переноситься вона на плечах обслуги. Причому, передня частина була рази в два легша, нiж задня. Серед бiйцiв вибирали однакових по росту, або переднього нижчого за зростом, все одно задньому випадало важче..


На мiсцi вивчали гранатомет, вчились правильно прицiлюватися, вибирати позицiю, рити окопи для обслуги, вiдпрацьовували навики ведення стрiльби з нього. Одне дивувало, навiщо потрiбна така зброя там, в "Афганi", адже "духи", як вiдомо, танкiв i бронетехнiки не мали. Перше, чому навчились, стало вмiння копати окопи для СПГ та обслуги. На нашу радiсть, ╜рунт в заплавi рiчки виявився м'який i пiддатливий. Цю роботу виконали без особливих труднощiв. Доречнi траплялися i окопи попередникiв, якi поглиблювали i пiдправляли.


Перед обiдом, пiсля ранкових занять, взводи направлялися в казарму. Здавали зброю, умивалися, отримували пошту. Кому радiсть, кому - смуток.

Найдовше час тягнеться до обiду, пiсля нього вiн летить. Знову робота, якщо не допрацювали зранку, або стройовi зайняття. Фiзичнiй пiдготовцi в частинi не надавали належно§ уваги. Якщо не рахувати зарядки та декiлькох кросiв, бiльше нiчим сутт╓вим ми не займалися. Розмови про значнi фiзичнi навантаження в "учебцi" не вiдповiдали дiйсностi. I це при тому, що в "Афганi" фiзпiдготовка вирiшувала якщо не усе, то дуже багато. Без витривалостi i добрих нiг вижити там було важко, а в 'пiхотi' просто не можливо. Тодi багато хто радiв, що не займа╓мося на турнiку, мало бiга╓мо, рукопашного бою взагалi нiколи не бачили, а там розплачувався за це сво╓ю i чужою кров'ю.


Пiсля вечерi взводи заходили в казарму. До вiдбою залишався ще певний час. Iнодi нам дозволяли дивитися телевiзор i, навiть, розслабитися на лiжках. Та частiше, сидiли в проходах на стiльцях, а за лежання сержант мiг дати наряд по за чергою. Вечiр присвячувався побуту. Пiдшивали комiрцi, прали, умивалися. Казарма нагадувала гамiрливий вулик. Дехто придрiмував на стiльцях. Спати хотiлося постiйно. Засипали в будь-якому положеннi, використовуючи кожну вiльну хвилину.


В другiй половинi мiсяця почали приходити посилки з дому. I от, перед вiдбо╓м, §х, як заведено, видавали на руки. Спочатку господар забирав усе, що стосувалося його особисто, а друзi i товаришi по взводу напружено чекали. В посилках переважно знаходилися рiзноманiтнi цукерки, печиво, горiхи, яблука, рiдше варення чи сало. Бiльшiсть з хлопцiв розподiляли подарунок самi на увесь взвод, iншi - просили когось iз знайомих це зробити. Нiхто, за весь час, не приховав сво╓§ посилки. Правда, окремi вiдлюдкуватi хлопцi дiлилися тiльки з друзями, але таких були одиницi. Як сигнал до закiнчення дня звучала команда шикуватися на вечiрню перевiрку.


Неохоче виходили iз тепло§ казарми в вечiрню прохолоду. Довго i не поспiшаючи старшина - узбек зачитував прiзвища, страшенно §х перекручуючи. Хто не голосно викрикував, того тут же вiн зi "смаком" ображав. Нарештi останн╓ прiзвище зачитувалося й натовп лавою кидався в казарму, бо прозвучала команда "вiдбiй" i годинник старшини почав вiдлiк секунд. Правда, ця команда не означала, що зараз ти ляжеш в тепле лiжко i на усю нiч забудеш про службу, полинеш увi снах додому в "цивiльне" життя. В багатьох була робота й пiсля вiдбою. Хтось провинився i сержант заставляв його попрацювати, хтось не встиг пiдготуватись до завтрашнього дня.


Та так, траплялося лише в тому разi, якщо батарея за день нiчим не провинилась i не пiдвела старшину, або взвод не "пiдставив" сержанта. Не рiдко, якщо не встигали вкластись в нормативи, команда вiдмiнялася i весь натовп знову вибiгав шикуватися на вулицю. Ми називали цi тренування: злiт - осадка.


Спочатку тренуваннями займався старшина, домагаючись виконання нормативу. Бувало, зайняття виникало по бажанню того ж старшини задля розваг, але це траплялося рiдко. Частiше нами займався "взводний командир" - молодший сержант. Вiн, лихо посмiхаючись, шикував взвод в проходi казарми i "дружньо" пояснював причину тренувань ( або винуватця, котрий не встиг сво╓часно "впасти" в лiжко чи говорив пiсля вiдбою, чим накликав гнiв старшини на пiдроздiл ). Мов ошпаренi, проклинаючи "всiх i вся" на свiтi, мчали до сво§х лiжок спотикаючись i боляче вдаряючись об предмети. Як повелося, команда повторювалася разiв з декiлька. Ми намагалися зробити все вчасно, але вiд поспiху виходило гiрше. Хтось не встигав роздягтись, хтось - скласти форму, хтось - впавши в лiжко, недоречно починав "дiлитися враженнями" з сусiдом. I знову - "взвод пiдйом". Знову стрибали з лiжок, i з прокльонами в адресу винуватого, швидко натягуючи форму бiгли шикуватися в коридорi. Не рiдко, пiд час таких занять бiйцi падали через стiльцi й з лiжок, сварилися, бо злi були, як чорти на весь свiт. Мабуть, дай нам тодi в руки зброю, страшнiше не було б "воякiв", нiж соннi й злi новобранцi. За зайву годину сну ми були готовi на все.


Нарештi сержанту набридало, чи ставало нас шкода, i вiн бiльше взвод не пiдiймав. Лише через 10-15 хвилин я переконувався, що на сьогоднi усе, i, якщо не мав нiяких термiнових справ, провалювався в глибокий сон, доки години блаженства не переривав крик днювального...


2.3. Курс молодого бiйця.


Пiдготовка новобранцiв до служби в вiйськах складалася з засво╓ння тiльки одного - так званого "курсу молодого бiйця", тобто звичайно§ аклiматизацi§ до армiйських умов...


*** Нiчого бiльше цей курс не давав. Не можливо навчитися добре стрiляти, тримаючи в руках автомат лише два рази. Навiть, щоб звикнути до нього треба тривалiший час, а що вже говорити про вмiння добре влучати. З "штатного" СПГ-9 кожен з нас зробив всього (!) по одному пострiлу, правда цiлитись вчились довго, але не на тренажерах, а просто так, звичайно, i результат такий же. Зате працювали ми "на славу". В цьому вiдношеннi пiдготовка була проведена просто вiдмiнна. Хто вiд цього виграв? Не зрозумiло. А ось хто програв - вiдомо, i що програв теж. Шкода, що не можна запитати за людськi втрати в тiй вiйнi з офiцерiв i генералiв, якi вiдповiдали за пiдготовку солдатiв, складали плани, звiтували про §х виконання. Нехай, вiчним прокльоном буде §м нiмий докiр матерi, що втратила сина. Нехай, §х гарячi сльози, розпеченим залiзом капають на душi винуватих...


Наприкiнцi жовтня, частина зiбралася на полiгон, де розмiщалися мотострiлки. На головному плацу, якщо можна так назвати вирiвняний ╜рунтовий майданчик, де замiсть фарбованих лiнiй розмiтки рядами лежали камiнцi, вишикувалася навчальна частина. Командир полку з'явився в оточеннi старших офiцерiв. Урочисто звучали слова рапорту чергового по пiдроздiлу i привiтання командира. Пiсля офiцiйного звернення полковника, роти та батаре§ стройовим маршем пройшли повз трибуну з командуванням й розiйшлися по навчальних мiсцях.


В рiзних куточках полiгону розмiстилася зброя: вiд пiстолетiв до танка Т-62. В програму навчання входило ознайомлення з нею, засво╓ння основних ТТХ §§ видiв. Час вiд часу, переходячи з мiсця на мiсце, з цiкавiстю розглядали не знайомi види: новi автомати i пiстолети, гармати та мiномети. Детально оглянули та обмацали усi куточки БТР-70 i БМП. Велика була спокуса промчати на такiй технiцi мiсцевими кишлаками.


Потiм проводилися показовi стрiльби. СПГ вразив пострiлом; вiд влучання гранати мiшень-БТР перевернувся на бiк, а вiд §§ 'виття ' заклало вуха присутнiм i осипався пил на наметах. Така проста на вигляд й водночас грiзна зброя заставила себе поважати. Стрiляли з танка, БТР i БМП, але вiд них враження було не таке сильне. Дали i нам вiдчути себе бiйцями. На вогневому рубежi кожному видiлили по три пристрiлочнi та п'ять залiкових патронiв.


Зручно влаштовуюся й очiкую команди. Раптово, з землi "виростають" давно знайомi фiгури "нiмцiв". Тисну на гашетку i вiд "вибуху" патрона в патроннику вмить заклада╓ вуха, а "моя" куля вже мчить до цiлi. Стрiлянина захоплю╓ i наступнi пострiли вже не сприймаються слухом - в головi гудить й свистить, однак залиша╓ться незабутн╓ задоволення. З таким же запалом, на наступному рубежевi, неначе хлопчаки, жбурляли по мiшенях справжнi гранати, грали в вiйну не думаючи, наскiльки усе серйозно.


По закiнченнi занять комбат вирiшив довести навчання до логiчного кiнця, а саме, провести пiший марш-кидок батаре§ в частину. Автомобiлi повезли iнших, i нам нiчого не залишалось, як йти вслiд за ними.

Дорога вiд полiгону до мiста становила близько 12 км. Доки мали сили йшли весело з оптимiзмом, пiд впливом вiд подiй дня. Ми, звiсно, не розраховували, що весь вiдрiзок шляху доведеться долати пiшки i пiсля половини дороги, коли бiльшiсть хлопцiв вже встигла збити ноги вiд неправильно замотаних онуч, колона розтягнулася. В натертих мiсцях болiли ноги, йти далi не хотiлося. Як чудо чекали привалу. Стомленiсть, через невдоволення, почала виходити на поверхню. Iз "нiчого" виникали сварки, словеснi сутички. Хто вiдставав сварився на перших, а останнi дорiкали §м за слабкiсть. В колективi назрiвав конфлiкт. Я вiдчував себе добре i тримався в перших рядах. Як не як, не до вподоби геологу пасти заднiх. Радiсними вигуками, вже неподалiк вiд мiста, зустрiли автомобiлi, якi прибули за нами. Залишок дороги про§хали з комфортом.


Далi потяглися буденнi клопоти. Одного разу на розводi запитали мулярiв...

*** Така праця була до вподоби i я, не дивлячись на вiдсутнiсть досвiду, визвався попрацювати. Можна сказати цей крок вирiшив проблему "працевлаштування" на весь час перебування тут...

Замовником виявився прапорщик ремонтно§ роти, який повiв набрану групу мулярiв та §х помiчникiв в старi автомобiльнi бокси. Задача виявилась простою й мала на увазi будiвлю декiлькох перегородок. Хлопцi, якi мали досвiд тако§ роботи, допомогли осво§ти ази працi муляра й досить швидко я опанував §§, бо претензi§ до якостi тут не великi: сто§ть, то i добре.


*** Робота захоплювала, приносила задоволення. Я вiдчував себе "творцем", наче будував не звичайнi стiнки, а шедеври архiтектури. Завдяки §м став "спецiалiстом" i за це ж §х любив. Вони зробили менi вiдносне полегшення в службi, тому, що поруч не знаходилося нiкого з офiцерiв та сержантiв i час минав спокiйно; вони наповнили життя змiстом, бо займався потрiбною справою, а не довбав десь землю, чи прибирав смiття...


За боксами починалась заплава рiки Мургаб. Пiсля роботи, в хвилини вiдпочинку, ми полюбляли посидiти на березi, отримати насолоду вiд природи, рiки, тишi, веселих спогадiв. Першi рази на працю брали мене одного, а помiчникiв - з iнших пiдроздiлiв. Потiм домовився з "прапором" за друзiв - Володю У. та Миколу Ф. Разом ми чудово проводили час.

Якось пiсля обiду в вiльну годину взявся за написання листiв. Пiд настрiй вiдверто написав сво§й хорошiй знайомiй одногрупницi Галi..


*** В не§ та╓мно був закоханий. Вона не здогадувалася про мо§ почуття. Красива i розумна, Галка не вiдчувала вiдсутностi уваги до себе зi сторони представникiв сильного полу. Та маючи гарну вроду, Галина - дiвчина з характером, що багатьох претендентiв зупиняло...


Знаючи, що розраховувати на вза╓мнiсть нема пiдстав, i що, можливо, вже §§ не побачу, написав в листi усе що думав, що хотiв би сказати Галi при нагодi ( покривлю душею, якщо скажу, що не надiявся отримати бажану для себе вiдповiдь).


23 жовтня .

Днi минають непомiтно. Бiльш за усе набрида╓ робота, дурна i нiкчемна. От i сьогоднi недiля, а ми працю╓мо. А учора вивозили смiття з офiцерських кварталiв. Нiколи не думав, що армiя - це один великий стройбат.

Зранку бiгали крос в складi батаре§. За пiвгодини подолали дистанцiю в 6 км. Вiдчував себе добре. Тренування до армi§ не пропало задарма. В мокрих шинелях ходили на снiданок. Пар "валив" вiд взводу як вiд череди корiв, що щойно вийшла з теплого примiщення на холод. Дискомфорт.

Чекаю листiв вiд друзiв. О! як довго §х нема╓, немов цiлу вiчнiсть. I сидиш тут, забутий всiма, в цьому "проклятому Богом" куточку землi!

Крiм навчання, в "курс" входили наряди по батаре§ та §дальнi, вартова служба. В наряд по кухнi заступив 28 жовтня, в четвер. Вiн видiлявся вiд батаре§, але бiльшiсть тих, хто заступав в наряд були з мого взводу. Пiсля обiду, коли усi пiшли на навчання, ми залишилися в спальному примiщеннi...


*** Як усе нове i незнайоме, наряд по §дальнi бачився тим новим кроком в солдатськiй кар'╓рi, який хотiлося скорiше вiдбути. I ось чому. По-перше, всi мали велике бажання на§стися "вiд пуза"; по-друге, здавалося в нарядi буде бiльше свободи. Надi§ на перше виправдалися, а от такого приниження та морального гнiту в цей день нiхто не чекав.


Вечiрня церемонiя розводу наряду 'мала претензi§ ' на урочистiсть, хоча справи вирiшувалися цiлком буденнi. I слова, з якими звернувся черговий по частинi, звучали завчено, не щиро. Справа проводилася "для порядку" та на молодих солдатiв мала позитивний вплив, додавала "екзотики" службi, прикрашала сiрiсть i одноманiтнiсть армi§. В §дальнi наряд розподiлили по робочих мiсцях. Я потрапив в цех, де варили страви. В обов'язки входило слiдкування за чистотою пiдлоги та допомога поварам в приготуваннi страв.


Пiсля, разом з черговим по §дальнi, пiшли на склади за харчами. Складськi примiщення в армi§ нагадують знамениту печеру Алi-баби, бо доверху заповненнi "найцiннiшими" солдатськими скарбами - харчами. А вгледiти за десятком голодних бiйцiв в напiвтемному примiщеннi справа безнадiйна. Якби нас обшукали пiсля виходу з комор, то беззаперечно знайшли в кишенях чи за пазухою у кожного якiсь консерви. Та цi крадiжки виглядали краплиною в порiвняннi з морем загальних недостач, тому прапорщик не звертав на них уваги.


Разом з поваром, що мав готувати снiданок, порубали м'ясо. Справу зробили швидко, а бiльше клопоту не мав, тому був вiльний робити, що хотiв. З цi╓§ причини я став свiдком багатьох цiкавих подiй навколо §дальнi ...


*** Здивувала велика кiлькiсть стороннiх солдатiв та офiцерiв, що "вешталися" в примiщеннях. Хто нахабно, а хто - обережно, - але всi вони забирали продукти. Ще пiд час розрубки, разом з одним iз прапорщикiв, на сторону пiшов великий кусень, кiлограм забрав один з поварiв, ще стiльки ж мiй теперiшнiй начальник-повар, що заступав на ранок.

'Дiди i §х гiнцi, приятелi поварiв розтягували усе: вiд овочiв на суп до бачкiв з готовим м'ясом та смаженою картоплею. З продуктiв, що видiлялися на наступний день для особового складу пiдроздiлiв полку, не менше третини розкрадалося...


В §дальнi панувало засилля "азiатiв".

*** Лозунги про вiдсутнiсть в армi§ 'нацiонального питання ', виглядали жартом, бо насправдi армiя - найперший розсадник нетерпимостi мiж рiзними нацiями. Якщо вдома людина, ставилася однаково рiвно до усiх, то тут, побачивши зневагу, хамство i вiдверте глузування над собою iз-за нацiонально§ приналежностi, назавжди приховувала в душi образу i при нагодi вимiщала §§ на нi в чому не повинних хлопцях, однi╓ю провиною яких стала §х нацiональнiсть.

'Традицiйною в армi§ стала ворожнеча мiж "слов'янами" i "азiатами". Не стала виключенням й наша §дальня. Повара узбеки з задоволенням ганяли молодих укра§нцiв. Та в порiвняннi з тим, що творилося в постiйних пiдроздiлах полку то були лише дрiбнички...


Крiм навчальних пiдроздiлiв в полк входили i постiйнi: танковий батальйон, стройбат, ремонтна рота та iншi, якi комплектувалися майже виключно вихiдцями з середньоазiатських республiк. Ми бачили, як живеться "слов'янам", яким не повезло потрапити сюди служити. Коли цi пiдроздiли йшли до §дальнi, то, здавалося, суне невелика орда, в якiй недоречно, мов бранцi, затерлися декiлька чужих. Стройбат же зовнiшнiм виглядом бiльше нагадував банду, про порядок чи дисциплiну говорити не доводилося. За зовнiшнiм виглядом молодих, чутках, що доходили, та дивних хворих в медсанбатi з травмами, якi нiяк не можна назвати побутовими, складалося враження, що служба в цих пiдроздiлах нагадувала в'язницю. Найдивнiшим в цьому неподобствi виглядало пособництво командирiв, якi про все знали, але нiчого не робили.


Зараз, дивуюся сво§й на§вностi, а тодi, вiдчуття власного безсилля, приреченостi на таке ж "iснування" тягарем висiло над усiма, надломлювало волю i вiру в справедливiсть, в необхiднiсть служби. Багато з нас не здогадувалися, що армiя - лише копiя нашого принизливого життя в його найбiльш спотворенiй формi...


В 'кухонному ' нарядi "азiати" полюбляли овочерiзки. Нею слугувала напiвтемна брудна кiмната, в якiй на серединi стояла ванна з водою для чищено§ картоплi. Вiд важкого запаху гнилих овочiв i смiття, що нiколи ретельно не прибиралося, хотiлося швидше вийти звiдси i нiколи не заходити знову. Нiяких знарядь працi, навiть лавки для сидiння вiдсутнi. Iнiцiатива в обладнаннi мiсця роботи повнiстю перебувала в руках наряду.


Найбруднiше й наймокрiше мiсце в §дальнi - так звана "дискотека", посудомийка. Ванна води, уся в комбiжирi, пара таких же брудних столiв i скрiзь калюжi, сирiсть. "Дискотека" найгiрше мiсце, туди йдуть з неохотою. Увесь день крутися мiж горами брудного посуду та ще й, як правило, вода або тiльки гаряча, або холодна. Добре, якщо з тобою друзi, в важку хвилину прийдуть на помiч.


Ввечерi роботу мали лише прибиральники залу та в посудомийцi. Гуртом прибрали усi примiщення, помили посуд, але в казарму потрапили вже пiсля вiдбою. За кiлька хвилин я вже спав. Наступний день минув, мов в "поганому снi". Котли, бачки, калюжi води, брудний посуд, бiганина, принизливi окрики прапорщика i поварiв - усе закрутилося в диявольському вихорi...


До снiданку допомагав повару. Крiм остогидливого миття варочного цеху займався навiть "творчою" роботою: варив чай та слiдкував за котлами. Повар з ранку був "слов'янин", тому працювали без непорозумiнь.


Непри╓мностi почалися пiд час снiданку. Темп працi вiдразу прискорився. Понаходило рiзних прапорщикiв i офiцерiв, якi почали пiдганяти, прикрикувати здебiльшого тодi, коли ми i так "лiтали" на пiдвищених швидкостях. Особливо "видiлявся" прапорщик Короп, який, зда╓ться, цензурних слiв взагалi в школi не вчив. Вiн, мов пес, "гавкав" на усiх. Але найбiльш перепадало менi, бо знаходився "пiд рукою". Коли "буря" трохи вгамувалася i снiданок закiнчився, дихнули вiльнiше. Робота кипiла тiльки в "дискотецi", де хлюпотiла вода i стояв дзвiн вiд падаючих в ванну металевих тарiлок та бачкiв. Доки частина наряду "лiтала" на роздачi страв, в овочерiзцi сюжет тiльки закручувався ( хлопцям необхiдно начистити двi ванни картоплi). Овочi чистили хто чим мiг. Хто знайшов шматок заточеного залiза, хто чистив ложкою, хто - бляхою з ременя, чим завгодно тiльки не ножем, який знайти - велика проблема. Найбiльш спритний у землякiв випросив величезного ножа для рiзання хлiба ( чистити ним картоплю все одно, що рубати дрова). Та в порiвняннi з iншими мiсцями роботи - овочерiзка одне з найкращих, бо туди рiдко заходили iз офiцери.


Обiд варили iншi повара - узбеки. Цi вояки, не звертаючи уваги на мою працю безтурботно смiтили, розливали воду. Допомагаючи §м, бiгав вiд одного казана до iншого, щось пiдносив, тримав забирав.

На обiд повара нарiзали гору м'яса. Вiд погляду на апетитнi шматки, якi так i 'просилися ' в рот, шлунок стикався в спазмах. Утриматися вiд спокуси не мiг. Я не здогадувався, що зможу майже не жуючи, ковтати великi шматки м'яса. Нiхто iз знайомих й друзiв не залишився без "делiкатесу". Жадоба на§стися "вiд пуза" була така велика, що зупинився лише тодi, коли бiльше вже не влазило i живiт став схожим на гарбуз.


Тим часом почалися сварки в дискотецi. Посуду не вистачало, наряд ледве встигав §х обполiскувати. Хлопцi просили допомоги та мало в кого випадала можливiсть. Геть виснаженi темпом працi, рознервованi й знесиленi, ми ледве встигали робити свою справу. Жирнi казани та тарiлки, наспiх кинутi в гарячу воду, не митi, знову поверталися на столи, бо не можна встромити руки в ванну з в кип'ятком, а холодна вода чомусь взагалi не текла. Але нiхто над такими "дрiбницями" не задумувався, скорiше б закiнчити. Якщо офiцери лиш сварилися за неповороткiсть, а не за якiсть, то що вже говорити про солдатiв! Там, де безголов'я - там поспiх i незадовiльна робота, а звiдси дизентерiя i цiлий букет захворювань. Змiнити щось в цьому механiзмi, навiть при щирому бажаннi, ми не могли.


Ввечерi, зморенi плентались в казарму. Майже в усiх - не зварення шлунку вiд пере§дання, брудний зловонний одяг, зморенi почорнiлi обличчя. Настрiй - нiякий. Наряд скiнчився. Слава Богу, вiн був лише один такий в мо§й армiйськiй бiографi§.


Якось, пiсля обiду, взвод забрали на роботу в мiсто Мари. Авто зупинилося бiля вантажно§ залiзнично§ станцi§. В сторонi на глухiй колi§ стояли декiлька вагонiв. Ми вже не раз розвантажували усякi грузи, здебiльшого лiс, i тому зрадiли, коли побачили картоплю. Вагон стояв на станцi§ уже давно, овочi встигли попсуватися. Здавалося, нiчого не варто швидко розвантажити один вагон, особливо, коли картопля сама сипалася в причеп трактора. Але, пiсля двох годин працi ми вже так не думали.


Доки працювали, наш керiвник по цивiльнiй лiнi§, родом з Укра§ни, привiз "цивiльну" вечерю. Вiд усiх несло гнилою картоплею, та це не могло зiпсувати апетиту. З великою насолодою хлопцi жували товстошкiрi смачнi туркменськi кавуни. Стало прохолодно. Худорлявi тiла зовсiм не тримали тепла швидко вихолоняючи. Розiгрiтi пiд час роботи, зараз всi вiдчували "собачий холод". Дорога до казарми в вiдкритому автомобiлi була жахлива. На днi кузова, збившись до купи, намагалися зiгрiтися, попадавши один на одного. Горе тим хто потрапив на верх! Холодний вiтер пронизував до кiсток. Не дивлячись на втому i пiзнiй час, нiхто не змiг навiть задрiмати.


Коли, нарештi, близько друго§ години ночi автомобiль за§хав в частину ми ледве злiзли з нього. Вiд холоду i втомленостi, здавалося, втратили можливiсть говорити й орi╓нтуватися в обстановцi. Охоче повiрили офiцеру, що обiцяв вiдпочинок до обiду, але пiдняли усiх ( обiцянка цяцянка) вже о восьмiй ранку.


2.4. Присяга.


На початку листопада полк почав пiдготовку до прийняття присяги.

Взводу доручили вельми при╓мну й настiльки ж безглузду працю по "пiдрiзанню" трави на газонах та §х прибиранню вiд смiття. Трава перед казармою, занадто виросла. Оскiльки нi коси, ба навiть граблiв в батаре§ не знайшлося, то виконати роботу можна тiльки опираючись на солдатську винахiдливiсть. Викручувалися, як могли: хто пiдрiзав траву бритвою, хто рвав руками, iншi пристосовувалися обривати §§ при допомозi лiнiйки. Хоч i не рацiональна праця, а сподобалася усiм. Коли б ще можна так полежати в холодку на травi й бути при дiлi? В кiнцi кiнцiв, хтось з хлопцiв знайшов шматок коси i справу закiнчили, але то трапилося вже значно пiзнiше, поки не настав час йти на обiд.

Почали вивчати текст присяги - теж хороше зайняття. Така служба зараз задовольняла: не перетруджувалися, а що ще потрiбно солдату?


На присягу стали при§здити батьки. Щоб не вдарити "лицем в багнюку", в усiх куточках частини солдати наводили "красу". Навiть туалет блищав вiд чистоти. Правда, тут перестаралися. Вiд велико§ кiлькостi хлорки, сльозились i "вилазили з орбiт" очi та спирало подих, не можливо було затриматися в ньому бiльше хвилини.

Батьки зупинялися на приватних квартирах, бо готелю в мiстечку не було. Хлопцям дозволили виходити з частини на увесь день, навiть з ночiвлею. У взводах, до кого при§хала рiдня - бенкетували. Об'§далися солодощами, ковбасами, навiть хлiб в §дальнi залишався на столах!


Перед святом, 7 листопада, назначили пральний день. Оскiльки парадно§ форми не видавали, свою робочу приводили в добрий вигляд. У бiльшостi вона стала брудною, поношеною i висiла безформною масою. Не хотiв би, щоб мене побачили друзi в такому виглядi. Прали одяг на рiчцi за частиною. Доки вiн сушився, ходили по заплавi в однiй бiлизнi, чим дуже демаскувалися перед мiсцевим населенням. В частину поверталися в ще вологому, але вiдносно чистому вбраннi.

В зв'язку з при§здом гостей, в §дальнi поставили новий посуд. Чистенькi пластмасовi тарiлки, стакани, блискучi ложки...


*** Однак уся ця краса раптово зникла, коли 'днi вiдкритих дверей ' закiнчилися. Але велика частина посуду усе-таки встигла знайти нових господарiв iз числа бiйцiв постiйних пiдроздiлiв, що визвало неабиякий гнiв прапорщика Коропа..


Батьки були задоволенi побаченим: i зовнiшнiм виглядом §дальнi i, навiть стравами. Готували в тi днi виключно гречку. На столах з'явилися цукерки, здобнi булки. Ми, по-на§вностi, чекали котлет, бо за чутками §х iнодi давали на "великi свята". Та марними були надi§, навiть м'яса не побiльшало в бачках, а про котлети нiхто i не згадував. Тодi ж трапився майже неправдоподiбний випадок - батарея потрапила на стадiон, де офiцери грали в футбол. Охочих пограти знайшлось чимало. Ми з задоволенням прийняли виклик лейтенантiв i вийшли на поле. Не зважаючи на важкi чоботи гра "йшла". Бiгав з задоволенням й дарма, що не усе виходило, вiдчував небувале натхнення, як те, що вiдчува╓ малюк отримавши улюблену гру пiсля заборони. Ми, зда╓ться, програли, але отримали величезний заряд бадьоростi.


Настав день присяги. Урочистiсть вiдчувалася у всьому: в парадних мундирах офiцерiв, присутностi батькiв на територi§, метушнi вiдповiдальних. Лише ми не вiдчували особливо§ радостi, бо перебували немов на власних похоронах: хоч i рахувалися головними винуватцями свят, але нас вони майже не торкалися. Та, й з чого радiти, в службi нiчого не змiнювалося на краще.

На плацу вишикувалася уся частина. При§хали з полiгону мотострiлки, окремо стояли артилеристи, зенiтники. Перед стро╓м, бiля кожного пiдроздiлу, поставили столи, за якими розташувалися групи офiцерiв. За плацом, в тiнi дерев, юрбилися батьки i рiдня.


Прозвучали привiтальнi слова командира полку та запрошених ветеранiв вiйни. Урочистiсть моменту досягла апогею: почали викликати бiйцiв для прийняття присяги. До столiв пiдходило по п'ять чоловiк. Чому по п'ять? Що то за присяга така, коли поруч бубонять четверо? Вiд урочистого настрою не залишилося i слiду. Стало смiшно з усi╓§ цi╓§ комедi§.


Присягу приймали з особистою збро╓ю, що стала ╓диною прикрасою, бо що вже говорити за парадну форму, коли навiть погонiв на поношенi гiмнастьорки не видали. I схожi ми не на бравих бiйцiв, а на органiзованих 'партизанiв ' . Прикро!

Викликали й мене в числi групи бiйцiв. Офiцер подав кожному текст присяги i за командою всi дружно прийнялись читати. З пiднесенням почав зачитувати строки присяги, але через кiлька секунд, коли мiй голос потонув в гомонi сусiдiв, стало так непри╓мно, що я замовчав. Для годиться вiдкривав рота поки усi скiнчили, а на душi так нiби в не§ наплювали...


*** Навiщо скiльки розмов, скiльки урочистостi, коли iндивiдуально присягнути i то не можна? Перетворити таку важливу справу в просту формальнiсть! В усi часи присяга була, ╓ i буде священною клятвою на вiрнiсть Батькiвщини, i тiльки в нашiй кра§нi вона перетворилась в черговий захiд, про який треба звiтувати...


Без всякого ентузiазму поставив пiдпис на паперi й прийняв буденне поздоровлення капiтана. Пiсля урочистостi вiдбувся концерт. Нам дали повну свободу перемiщення по плацу. На iмпровiзованiй сценi виступали мiсцевi самодiяльнi артисти, жiнки офiцерiв. Здебiльшого, спiвали популярнi пiснi, якi наводили тугу на серце i важко сказати чого було бiльше - радостi чи смутку. Тут вперше почув таджицьку пiсню "Ейсана", яку потiм, в Афганi, передаватимуть по приймачу майже щодня, а багато з нас знатимуть §§ на пам'ять.


А потiм вiдбувся футбол. Як приз замполiт пообiцяв звiльнення в мiсто i похiд в кiно. Звичайно, програти в такий день ми не могли. На бiду десь в серединi гри отримав травму. В колонi переможцiв шкутильгав останнiм, коли та, веселою ходою, вслiд за замполiтом, прямувала в звiльнення. При╓мно, що й говорити, знову пройтись вулицями мiста, на якусь мить забути про армiю. В цiй подорожi "знайшли" мiсцевого "Iллiча". Його маленька скульптура стояла в густих заростях дерев i, навiть, з десяти метрiв була не помiтна. Вiддали належне мiсцевiй владi, яка так чудово вирiшила проблему вшанування пам'ятi вождя та збереження мiсцевого колориту.


Пiзно ввечерi поверталися зi звiльнення. Перед очима стояв щойно переглянутий фiльм, голова переповнена враженнями. Тихий осiннiй вечiр, тьмяно мерехтять лiхтарi понад дорогою. Гурт швидко наближа╓ться до ворiт. Ще кiлька хвилин i знову потрапля╓мо в армiйський свiт. Лише тоненькi ворота вiддiляють його вiд цивiльного, а яка величезна рiзниця тут i там. Наскiльки легко зайти сюди повним сил i здоров'я, наскiльки важко вийти звiдси без моральних втрат.


2.5. Становлення.


Днi полетiли. Робота, навчання, §дальня, казарма.


14 листопада.

Учора §здили взводом за дерниною для газону.

Мiсце, куди нас привезли, серед напiвпустельних рiвнинних просторiв, виглядало надзвичайно мальовничо. Трохи поодаль - зеленi╓ група дерев, а прямо перед тобою - розкинулися густi порослi чагарникiв. Тиха рiчка плавно несе каламутнi, кольору кави, води. Стрiмко обриваються бiля води майже вертикальнi, складенi з глини, високi береги. Похилилися до води поодинокi дерева. Тиша. Не видно нi людей, нi звiрiв. Нiби цей куточок природи залишений для того, щоб жителi пустель могли доторкнутися до красот землi.


17 листопада.

Кладка виходить рiвна, добротна. Отримую велике задоволення вiд роботи. Цiлими днями працюю з товаришами в боксах. Перед обiдом заходимо в кафе або до магазину. Разом з хорошим заняттям прийшла заспоко╓нiсть, впевненiсть у собi. Засво§вшись в частинi, ми вже не були тут гостями, а навпаки, з кожним днем переконувалися в необхiдностi стати господарями власно§ долi.

Легше стало служити усiм. Втягнулися в службу. Як i ранiше тягали на спинах СПГ, падали з ними в ярах, натирали i набивали плечi. Але тепер заняття не здавалися знущаннями сержантiв, а навпаки, доброю грою. Замiсть злоби й безсилля вiд невмiння, з'явилась задоволенiсть собою, впевненiсть у власних силах та досвiд. Зблизилися з сержантами, перестали бачити в них вищих за себе. Наш гурт: "Гриня", Микола Ф., Андрiй Х. i я - трималися по можливостi разом. Хорошi, дружнi вiдносини робили заняття цiкавими, а службу нормальною. Розповiдi про цивiльне життя зближали, допомагали в спiлкуваннi.


В п'ятницю, 25 листопада, випала чудова подорож у Мари. З частини по§хав автомобiль на базу за продуктами. Менi пощастило потрапити в число щасливчикiв. Неподалiк мiста пере§жджали знаменитий Каракумський канал, який насправдi виявився досить вузеньким i занедбаним. Уся його велич потонула в густих заростях очерету вздовж берегiв. Мабуть, за минулi роки нiхто його не чистив.


В'§хали в мiсто. Воно не справило враження не те, що обласного центру, а, взагалi, бiльш менш пристойного мiста. З мо╓§ точки зору, Мари походило на велетенський смiтник. Повсюди купами лежало неприбране смiття, рiзний непотрiб. На бiльшостi дорiг, по яких про§здив автомобiль, навiть на центральних вулицях, асфальтове покриття вгадувалося з труднощами, натомiсть ямами та пагорбами вони вкритi рясно. I це ми добре вiдчували на власних боках, коли зненацька авто поринав в чергову яму. Усе побачене: магазини, тротуари, споруди - занедбанi, а населення, здавалося, байдуже до усього. Серед типових блочних будинкiв, прикрашених мiсцевим орнаментом, траплялися красивi з сво╓рiдною архiтектурою. Поодинокi яскраво забарвленi мечетi, виглядали оксамитами серед сiро§ буденностi "радянсько§" архiтектури. Бiльшiсть же будинкiв, як i в Iолотанi - неприступнi родовi фортецi: з убогою архiтектурою та мiцними стiнами.


На продуктовiй вiйськовiй базi вiдразу знайшлась 'лiва ' праця. Нам "запропонували" перенести ящики з маслом з одного примiщення в iнше. Окремi коробки мали пошкодження з яких виглядали великi апетитнi шматки. Навiть без хлiба масло мало чудовий смак, чим грiх було не скористатися. Як делiкатес, за лiченi хвилини з'§ли ящик свiжих яблук, який так необачно господарi залишили без нагляду. Причому праця нi на хвилину не зупинялася: §ли на ходу.

Пiсля тако§ розминки i "другого" снiданку, мiшки з борошном не виглядали занадто важкими. Досить швидко весь вмiст вагону перенесли i склали в примiщеннi. В добавок до усього, завантажили продуктами власний автомобiль i ви§хали додому.

Наближався час перших вiдправок. По частинi поповзли чутки про §х строки, зазвучали незвичнi назви афганських мiст.


29 листопада.

Скiльки можна бiгати? Знову в яр. Вискаку╓мо на гору. Прицiл боляче б'╓ по пiдбородку. Займа╓мо позицiю. Рапорту╓мо про готовнiсть до бою. Вiдбiй. За мить звучить нова команда, i знову яр, пагорб, i так хвилин з тридцять. Стомленi та злi позира╓мо на сержанта, чи не вистачить? Нарештi, навчання закiнчено, йдемо в частину. А пiсля обiду знову потрапляю в бокси. Звичайний день.


1 грудня.

Перший день зими видався теплим i сонячним. Нiякого натяку на зимову погоду: на дворi - бабине лiто. Перша армiйська зима. Минуло уже два мiсяцi, як пiшов з дому. Скiльки пережито за цi днi, скiльки усього нового прийшло в мо╓ життя. Армiя ще не стала близькою. Усi мо§ думки там, "на волi".

Мало залишилося часу побути, в "союзi". Десь з 15 чекаю на вiдправку. А там, як Бог дасть! Хто б мiг подумати, що ця вiйна торкнеться мене! Здавалося iншим уготована така доля.

Учора пережив при╓мнi хвилини. Отримав аж шiсть листiв. Це поки-що абсолютний рекорд в батаре§, i, ,мабуть, в частинi. I один лист той, якого довго i з нетерпiнням чекав - вiд Галi. Вiдповiдь дещо остудила мiй пил. Дiйсно, мiж нами нiчого не було, я §§ собi видумав, iдеалiзував. Але це захоплення, принесло менi багато при╓много, заповнило собою порожню нiшу в мо§й душi.


Навчання входило в завершальну стадiю. На нас чекав серйозний екзамен: залiковi пострiли бойовими гранатами iз штатно§ збро§.

9 грудня артилерiйськi пiдроздiли вiдправилися на полiгон. Розмоклi вiд дощiв, ╜рунтовi дороги, перетворилися в багнюку, в якiй пробуксовували колеса автомобiлiв. Мокра глина налипала великими шматками до чобiт, робила §х важкими, мов гирi. В котрий раз поспiвчував пiхотi: пил i пiсок, вiдсутнiсть води - робили §х службу i без того важку, ще гiршою, а тут ще й багнюка.

Пiдроздiли батаре§ займали мiсця стрiльб напроти сво╓§ збро§. Мiнометний взвод - бiля батаре§ мiнометiв, артилеристи - напроти двох гаубиць, ракетники - поблизу установки "Град". Наш взвод вишикувався бiля окопу з СПГ-9.


Сформованi з бiйцiв взводу гарматнi обслуги займали мiсця в окопi. Для захисту вух всiм видавали танковi шоломи. Кожен по черзi виконував обов'язки наводчика, чи командира. Поруч, для страхування та контролю, стояли офiцери i сержанти. Доки одна обслуга не закiнчувала стрiляти, всi знаходилися в окопi. Щоб не оглухнути в момент пострiлу, ми широко вiдкривали роти, однак ефект був приголомшливий: вiд виття гранати всi присутнi оглухли. Наступна обслуга, в числi яко§ перебував i я, зайняла мiсця. Ось, довга "бойова граната" вставлена в ствол, закриваю затвор. Використовуючи набутi навики, ловлю в прицiл мiшень прицiлююся. Кров тисне на виски, шалено калата╓ серце, помiтно хвилююся. Ще б пак! Перший пострiл i вiдразу ж екзамен. Натискаю на пускову скобу. Рiзкий жахливий звук вдаря╓ по барабанним перетинкам. На якусь мить втрачаю можливiсть чути i орi╓нтуватися. В головi сто§ть дзвiн, немов по нiй добряче вдарили дубцем. Граната пада╓ пiд мiшень. Зда╓ться, трохи не дотягнув. Пахне згорiлим порохом. За гарматою на декiлька метрiв земля, мов "виорана" потужним струменем газiв.


Далi, якийсь час подi§ навколо вiдбуваються, як в нiмому кiно: офiцер щось говорить, змiнюються номери обслуги, до свiдомостi долiтають лиш окремi уривки слiв. Знову вогняний хвiст за гарматою i роздираючий вуха звук. Товаришу поталанило бiльше: влучив. Мiшень "пiдстрибу╓" i валиться на бiк, але вибуху не чути - стрiля╓мо "болванками".

Бiльшiсть хлопцiв влучали або попадали близько вiд цiлi ( зброя настiльки невибаглива до прицiлювання, що маючи вiдповiдний досвiд можна стрiляти наводячи "по стволу" ). Хоч i не особливо нас вчили, та й цього виявилося достатньо: результат цiлком задовольнив командування.


Поруч "здавали екзамени" мiнометники. ╥х зброя виглядала зовсiм "не ефектною" i виглядом, i пострiлами в порiвняннi з нашою, чим ми хвалькувато пишалися...


*** Але даремно радiли з цього приводу: за зовнi непомiтними хлопками мiнометiв приховувалася надзвичайна §х ефективнiсть в боях, на вiдмiну вiд нашо§ "грiм гармати".


Пiсля "складання екзамену" по бойовiй пiдготовцi, куди крiм стрiльби з СПГ-9, входила ще й автоматна ( п'ять пострiлiв! ), вiдбулося щось схоже на залiк по фiзпiдготовцi: бiг на тисячу метрiв по асфальтованiй дорозi. Результатом - 3.54 хв., як i першим мiсцем серед взводу, цiлком був задоволений.


2.6. Напередоднi вiдправки.


Останнi тижнi перебування в частинi минали. Ми вiдчули змiну в службi, в вiдношеннi до себе командира та сержантiв, дозволяли собi речi, про якi ранiше не могли й думати - все рiвно далi "Афгану" не пошлють. Коли виникала необхiднiсть щось купити, посилали "гiнцiв" в мiсто, в самохiд. Ще ранiше, спочатку дуже секретно, а тепер майже вiдкрито, в робочi недiлi, коли взвод "ганяли" на станцiю розвантажувати вагони з лiсом ( такий собi непоганий вiдпочинок ) купували в магазинi крiм звичних кондитерських виробiв мiсцеве вино - "Чемен". Якщо командування не хотiло зробити законний вихiдний, ми робили його самi.

Заняття пiсля здачi екзаменiв навчання закiнчилися, а робота, мабуть, нiколи на переведеться. Побут мали налагоджений, кожного дня ходили на почту великi групи солдатiв отримувати посилки та грошовi перекази.


Зима потроху вступала в сво§ права. Холод, найгiрше для солдата, бо вiд нього нiкуди сховатися. Шинеля не грiла, мерзли ноги. Рятував пiдвал пiд казармою, через який проходили товстi труби водяного опалення.

Непри╓мна несподiванка чекала 18 грудня. Стали вiдомi прiзвища тих, хто §хав в першу вiдправку. Я, саме, перебував в нарядi по кухнi. Десь в обiд прибiг "Гриня". Вироком прозвучали слова про вiд'§зд товаришiв ввечерi. Важко передати мiй стан, те розчарування, яке, мов камiнь, впало на душу. "Зрада" командира батаре§ вибила мене "з колi§".


*** Напередоднi вiдправок бiйцi взводу складали списки бажаючих §хати разом i командир обiцяв перед усiма §х виконати. Йому, напевне, було байдуже хто з ким потрапить, але ж вiн давав слово!


Мо§ потуги щодо включення в списки команди разом з товаришами залишилися без уваги офiцерiв. Прощався з хлопцями перебуваючи в глибокiй депресi§ та розчаруваннi в людях. В головi ро§лися думки. Якщо i хотiли залишити мене в ремротi, то тепер нi за що б не згодився. Та й не вiрив бо знав, що використають до останнього дня i вiдправлять.

Минула друга вiдправка, потiм третя. Зi взводу залишилося щось близько десяти чоловiк. 22 грудня на розводi комбат зачитав прiзвища групи, котра мала вiдправитися в частину дислоковану поблизу мiста Кандагар. Серед зачитаних почув i сво╓ прiзвище. Збиралися §хати ще п'ятеро товаришiв по взводу: Вiктор Г., Сергiй М., Юрiй Л., Саня К. i ╓диний близький приятель - Паша Л.


*** Частина хлопцiв зi взводу в цей час знаходилася в шпиталi з дiагнозом дизентерiя чи гепатит. Вони потраплять в "Афган" значно пiзнiше i одному з них вготовано буде вмерти вiдразу за кiлька недiль по переходу через кордон.

Якось, через рiк, отримав листа вiд Пашки Л., який був комiсований в зв'язку з важким пораненням i перебував вдома, де вiн розповiдав про обставини смертi нашого знайомого по Iолотанi Олександра Д. Через хворобу, той залишився в "союзi" ще на мiсяць, i перетнув кордон в складi нового батальйону, який вiдразу вiдправився на операцiю в район Пандшера. Там вiн загинув в числi багатьох бiйцiв пiдроздiлу, який "духи" захватили зненацька в однiй iз гiрських долин i майже повнiстю винищили.


Вiдразу пiсля снiданку сформовану команду ( а сюди входили бiйцi з рiзних взводiв та батарей) почали збиратися в дорогу. Отримали новi рюкзаки, сухпай на тро╓ дiб. Пiсля обiду в частину при§хала бiльша половина команди 2743: мотострiлки i розвiдка. Об'╓днану команду розмiстилися в клубi. З цi╓§ хвилини моя служба в другому взводi третьо§ батаре§ частини 51087 закiнчилася.


Перед нами виступав з концертом мiсцевий ансамбль. Вперше почув пiсню "Трава у дома", яка на всi два роки стала символом Батькiвщини, та╓мною мрi╓ю солдата. Спливали останнi години перебування в полку. На заднiй план вiдiйшло все погане, залишилися лише при╓мнi спогади. Згадувалися розмови пiд час роботи в боксах з "дiдом" Генкою. Вiн вiдкрив менi очi на службу, допомiг правильно зорi╓нтуватися в армiйському свiтi. Вiд нього вперше почув розповiдi про вiйну, про "Чорний тюльпан". Без злоби згадував сержантiв, прощаючи §м усi "грiхи". Душею був уже в дорозi, а тiлом ще залишався на мiсцi.


2.7. Подорож Iолотань-Ашхабад-Кандагар.


Пiзно ввечерi, коли концерт для вiд'§жджаючих в "Афган" пiдходив до закiнчення, надiйшла команда виходити. Нас вишикували в колону i вiдправили в напрямку до вокзалу. Дорогою кепкували з командирiв, радiли, що закiнчу╓ться невизначенiсть у службi. Не мине й декiлькох днiв, як всi потрапимо в частини. Але водночас, в душу кожного закрався смуток за "учебкою", де вже все вiдомо, до яко§ звикли i, мабуть трiшечки полюбили. За годину ми мирно спали пiд перестук колiс по§зда, що мчав до Ашхабаду.


Мiсто зустрiло прохолодним днем. Клiмат на вiдмiну вiд Iолотанi тут суворiший, поруч високi гори з бiлоснiжними шапками снiгу. В повiтрi вiдчувався §х холодний подих. Тонка шинеля грiла слабо. Ми квапливо завантажились в критi КАМАЗи i рушили в невiдомому напрямку. Страшенно хотiлося подивитися на мiсто, хоч одним оком глянути на столицю республiки. Та брезент, на наш превеликий жаль, скрiзь був цiлий, без пошкоджень i дiрок. Нiщо так не втомлю╓, як §зда закритими в будцi. Зника╓ вiдчуття часу i простору, весь час втрача╓ш рiвновагу, бо не можливо вгадати темп руху автомобiля.


Колона з двох авто зупинилася бiля вiйськово§ частини в передмiстi. Серед мiстечка височiли новi триповерховi казарми, зрiдка проходили солдати, здебiльшого рядового складу. Це була одна з тих частин, яка отримала друге життя в зв'язку з подiями в сусiднiй кра§нi.

Команду вiдвели до старо§ будiвлi. Як згодом вияснили, примiщення довго служило конюшнями. Мiсцевi солдати з гордiстю говорили, що тут розмiщалися конi маршала Будьонного пiд час його перебування в мiстi. По внутрiшньому убранству i повнiй вiдсутностi предметiв у примiщеннi, будинок хоч зараз можна використовувати за прямим призначенням. Добре хоч пiдлога в кiмнатах виявилася справжня, дерев'яна. Розташувалися з комфортом, мiсця вистачало, а вiдсутнiсть лiжок i стiльцiв, якi могли б стати предметом суперечок в разi §х недостачi, зробила усiх рiвними. ╢диним привiле╓м стали мiсця бiля стiн i вiкон, а також стовпiв, що колись роздiляли стiйла, та так i залишилися стояти. Вони були товстi, дозволяли зручно сидiти, обпершись спиною.


Ми могли робити що заманеться. ╢дине, що не дозволяли, то далеко вiдлучатися, а так - повна свобода. Бiльшiсть хлопцiв спали. Сухий пайок, отриманий в частинi, пiсля §дальнi здавався надзвичайно смачним. Одна бiда, запивати кашу нiчим, води поруч не знайшли. Освiтлення конюшня не мала, як стемнiло полягали спати. В примiщеннi свiжо, навiть прохолодно. Збившись до купи i пiдклавши пiд голови рюкзаки усi мирно поснули.

Пiдняли тiльки-но засiрiло. Сирiсть разом з декiлькома градусами морозу пробирали так, нiби на вулицi - всi двадцять. Закiнчу╓ться перевiрка, ми миттю стриба╓мо в кузова автомобiлiв. Ранкову тишу мiста розривало гудiння могутнiх авiацiйних двигунiв. Мчимо до аеропорту. Марно намага╓мося зiгрiтися в холодному кузовi. Усi думки про теплий лiтак.


Променi прожекторiв розрiзують небо на шматки, картина вiдкрива╓ться фантастична. Iз темряви долина╓ рев лiтакiв, що злiтали, туман спотворю╓ обриси будiвель, завмерлих в чеканнi стальних птахiв. На велику радiсть аеропорт цивiльний. Десь тут чека╓ на нас Ту-154, полетимо, як люди.


Шику╓мося поруч з бетонкою. Повз ряди проходить офiцер, огляда╓ кожного i вiдда╓ документи. Процедура тягнеться довго. Нарештi формальностi закiнченi, йдемо до лiтака. Не молода стюардеса перевiря╓ документи. Справа, як i бiльшiсть попереднiх перевiрок, зда╓ться недоречною: який дурiнь за власною iнiцiативою полетить в таке "чудове" мiсце? Бiля трапу штовханина, кожному не терпиться швидше зайняти мiсце в салонi. Якась не реальна атмосфера пану╓ навкруги. Стюардеса дивиться на нас, мов на приречених. Мабуть, не вперше §й доводиться робити рейс в цю кра§ну. В §§ очах - ми великi дiти, що штовхаються бiля цiкаво§ iграшки, вона зна╓ куди ми скоро потрапимо: очi повнi жалю й спiвчуття.


Посадка закiнчилася. Лiтак тремтить вiд наростаючого гулу, розiгрiваються двигуни плавно нарощуючи потужнiсть. Короткi перед польотнi перевiрки систем. Борт вирулю╓ на смугу. Ще мить i в швидкому русi колеса вiдриваються вiд бетону. Дрижання та вiбрацiя зникають. Клацають замки на закритих шасi.


*** Життя знову роздiля╓ться на "до" i "пiсля". Злетiли в 'Союзi', в мирнiй обстановцi, а приземлимося в кра§нi, де зараз вiйна, смерть. Як просто в життi переступити межу мiж миром i вiйною: необхiдно якусь годину. Та не просто звикнути до тако§ рiзко§ змiни цiнностей, збагнути, що назад не буде вороття, якщо не зумi╓ш пристосуватися, вижити в будь-яких умовах. Якщо вдома зда╓ться, що життя, то дар небесний, що лише прикра випадковiсть може лишити тебе його, то тепер, усi╓ю сво╓ю iстотою вiдчува╓ш його беззахиснiсть. Воно в тво§х руках, а там, як повезе: пощастить - виживеш, нi - зробиш все аби обманути долю.


Гул двигунiв повернув з роздумiв до дiйсностi. Пiд крилом пропливали величнi вершини гiр вкритi снiговими шапками. На обрi§ вставало сонце. Першi його променi нiжно торкалися вершин, вiд чого тi запалювалися яскравим червоним полум'ям. Колiр неба, вiд блiдо-голубого переходив через усi вiдтiнки до темно-синього. Краса неймовiрна. Я зачарувався величною картиною, бо ще жодного разу не лiтав над гiрською системою. На борту панувала тиша. По радiо об'явили про перетин повiтряного кордону кра§ни. Всi припали до iлюмiнаторiв. Яка вона чужа земля де будемо служити? Внизу все такi ж гори тiльки вони стали ще вищими. Жодного рiвного шматочка територi§. Наче якийсь велетень зiм'яв колись давно земну поверхню, перетворивши §§ на гори. Змiйками тягнуться дороги якими повiльно просуваються автомобiлi. З висоти не видно чи§, але зда╓ться що нашi. Поодинокi селища схожi на iграшковi фортецi, немов чудернацькi глинянi мiстечка.


Кiнцi крил гойдаються так сильно, що мимоволi брав страх за §х мiцнiсть. Лiтак, мов корабель, плив в повiтряному океанi, над горами i хмарами. Сонце вже високо пiднялося над горизонтом i нестерпно палало. Тонкий лист пластику захищав не звиклi до яскравого свiтла очi. Небо - кольору сапфiру, хмари зникли. Мов на долонi видно землю. Далi на пiвдень снiговi шапки гiр розтанули, змiнився §х колiр. Вони стали темно-коричневими, немов почорнiли вiд сонця, нiде нi деревця, нi шматочка зеленi, нiяких ознак води. Гори понижчали. Стали траплятися долини, бiльш-менш рiвнi дiлянки поверхнi.


*** Навiть не ступивши на цю землю, вiдчув, що вона не привiтна не тiльки для нас, а й для мiсцевого населення, яке все життя проводило в постiйнiй боротьбi за виживання. Мабуть, неймовiрно важко вести вiйну з душманами, якi знають тут кожен камiнь? З висоти семи тисяч метрiв не уявляв, що це за вiйна, яка вона, хоча залишенi населенням кишлаки видно було навiть звiдси. I як, взагалi, можна вести бойовi дi§ в таких жорстоких для людини умовах?


Через пiвтори години льоту лiтак почав знижуватися. Робив вiн це не звично: кружляючи на одному мiсцi. Мiсто залишилося за невисокою грядою гiр. Лише невелика частина його промайнула на якусь мить перед зором, але й цього було достатньо, щоб побачити море зеленi, обробленi поля i виноградники, чудернацькi будиночки. З тако§ висоти воно здалося велетенською моза§кою.

Коли до землi залишилося менше кiлометра, змiг роздивитися вiйськову частину. Рiвними рядами стояли намети, бронетехнiка, окремi капiтальнi будiвлi. Усе на вигляд iграшкове, та й цей полiт виглядав грою.


Лiтак випустив шасi. Промайнули ряди колючого дроту, окопи. Ще мить i колеса торкнулися злiтно§ смуги. Заревiли двигуни, уповiльнюючи швидкий рух металевого птаха. Швидкiсть впала до нуля, лiтак зупинився. Потiм повiльно пiдрулив на сво╓ мiсце поруч з великими вертольотами. На смугу приземляються машини прикриття. Авiалайнер чужий серед бойово§ технiки .

Дивимося в iлюмiнатори, з цiкавiстю розглядаючи технiку i будiвлi, що оточують аеропорт. Обличчя хлопцiв спокiйнi i серйознi. За бортом чудова, по-лiтньому тепла погода. На календарi 24 грудня 1983 року, близько десяти годин дня. Вiд незвично§ i вишукано красиво§ будiвлi аеропорту, що, мов квiтка з бiлими пелюстками розкинулася в долинi, до лiтака рушили декiлька авто з солдатами. За зовнiшнiм виглядом не важко взнати "дембелiв". Стюардеси запрошують на вихiд. Вони прощаються з нами, бажають щасливо§ служби i повернення додому. А вставати так не хочеться! М'яке крiсло не вiдпуска╓. В салонi зручно, тепло, комфортно, а що чека╓ там, за бортом? Невiдомiсть?!

Першi бiйцi вже спустилися на бетонку. Пiдходить i моя черга. В обличчя вiйнув теплий i лагiдний вiтерець. Ми прилетiли куди нiхто нас не звав...


3. КАНДАГАРСЬКА БРИГАДА.


3.1. Зустрiч.


Кандагарський мiжнародний аеропорт розкинувся в долинi невелико§ рiчки. З одного боку виднiлася гiрська гряда, яка вiддiляла його вiд мiста. Напiвзруйнованi гори мiсцями закiнчувалися гострими вершинами. Рослиннiсть на схилах вiдсутня. З друго§ сторони злiтно§ смуги розташовувалися ангари та мiсця дислокацi§ аеродромних служб, поселення афганцiв та пiдроздiлiв охорони.

Аеропорт жив сво§м звичайним життям. Пiднiмалися в повiтря вертольоти бойового забезпечення, зеленувато-жовтi "крокодили" ( так на мiсцевому жаргонi називали цi машини за строкате пофарбування та форму) - МI-24...


*** Це грiзна зброя, яка приносила "духам" багато непри╓мностей. Правда, i "шуравi" (так звали афганцi наших солдатiв та офiцерiв) вiд них iнодi добре дiставалося. Як переконався пiзнiше на власному досвiдi пiлоти могли запросто "переплутати" сво§х та чужих i "влупити" iз НУРСiв по пiдроздiлах, що перебували в зонi бойових дiй.


Поруч, на спецiальних майданчиках викладених металевими решiтками, завмерли МI-6 - гiгантськi вертольоти, в черевi яких вмiщалося половина батальйону бiйцiв. Лiтакiв не видно. Лише вдалинi, на кiнцi аеродрому, в низьких пагорбах вгадувалися капонiри, де вони могли знаходитися. Жодного цивiльного лiтака, крiм нашого, в аеропорту не стояло.


Близько 150 молодих воякiв, вишикувалися навпроти п'яти десяткiв демобiлiзованих. ╥х настрiй протилежний нашому: веселi, впевненi в собi, в пiдiгнанiй формi i зовнi здоровi. Деякi щось намагалися викрикувати, показували рукою навколо ши§, та вiдстань мiж нами досить значна, не чути. Потiм здогадалися, що означають тi жести. Дембеля говорили "вiшайтесь", пропонуючи для цього власнi шнурки. Цей злий гумор стане зрозумiлим, коли потрапимо в пiдроздiли, а зараз ми рiвнi i в свою чергу не скупилися на вза╓мнi образи.


Нiхто не задумувався чому "дембелiв" так замало зiбралося для вiдправки, адже хто стане ганяти такого лiтака заради пiвсотнi солдатiв? Подумалося, що мабуть, прибуло сюди §х нiяк не менше. Безрадiсна перспектива.

На автомобiлях при§хали i декiлька не 'дембелiв'. Запам'ятався один. Одягнений в "бушлат", хвацьки пiдперезаний ременем та шапкою набiк - вiн справляв враження "бувалого" вояка, i в наших очах виглядав таким собi "рейнджером". Вiн ходив мiж бiйцями, давав поради, що треба сховати, що краще вiддати вiдразу. У когось iз прибулих забрав гiтару, пообiцявши повернути в частинi. Хлопець почувався господарем, який не перший раз зустрiча╓ поповнення. Ми сiли в авто, а хлопцi все ще чекали 'шмону' ...


*** Так в частинi солдати i офiцери називали перевiрку речей перед вiдльотом - не формальний обшук з обмацуванням всiх пота╓мних мiсць на тiлi i формi, коли все куплене не в магазинах вiйськторгу нещадно забиралося, а спiйманий хлопчина запросто мiг не потрапити в лiтак. Тому i вiдношення до тих хто §§ проводив - коменданту аеропорту та його помiчникiв було рiзко негативне, навiть вороже. Не випадково в коменданта декiлька разiв стрiляли ображенi офiцери, але ненависному "шакаловi" ( iнакше за очi його нiхто не називав) постiйно везло...


Бiля споруди аеропорту вперше побачив афганцiв. Народу трапилося не багато i виключно тiльки чоловiки. Усi як на пiдбiр стрункi, худорлявi, з при╓мним червонуватим кольором шкiри. За зовнiшнiм виглядом вони нагадували туркменiв чи таджикiв, але чалма на головi та сво╓рiдний костюм, що складався з широченних зiбраних в складки i схожих на купу матерi§ штанiв, та сучасного покрою, але довго§, майже до колiн, сорочки, нагадував, що перед нами представники iншого народу. У декого, поверх сорочки, були одягненi розцяцькованi кожанi безрукавки - витвiр народного мистецтва. На ногах кожанi добротнi черевики, схожi на босонiжки i теж досить красивi...


*** Колiр чалми залежав вiд соцiального стану господаря: багатi - носили бiлоснiжнi, а бiднота, здебiльшого темнi. Як потiм дiзнався, переважна бiльшiсть зустрiчних афганцiв належали до племенi белуджiв, на територi§ яких знаходився аеропорт i вiйськовi частини "шуравi".


На площi перед аеропортом стояло декiлька легкових авто радянського виробництва. Коли дивився на мiсцевiсть з лiтака, не помiтив чудового лiсового масиву, який тягнувся в напрямку до частини. Серед дерев в ньому переважали сосни, а вздовж дороги росли високi кущi з тонкими стеблами i маленькими листочками. Серед лiсу, немов перлини в зеленому морi, зустрiчалися красивi комфортнi котеджi, зовсiм не схожi на глинянi будинки афганцiв. Через декiлька сотень метрiв, з право§ сторони, за колючою огорожею з'явилися великi та довгi, немов ферми, споруди одного iз пiдроздiлiв частини. По одягу нечисленних людей, якi ходили по подвiр'ю здогадався, що це шпиталь.


Попереду височiли звичайнi п'ятиповерховi будинки яких багато в будь-якому мiстi "союзу". За ними виднiлася жовта порожнеча пустелi, i тому перше, що подумалося - була здогадка про казарми. Та, коли авто пiд'§хали ближче, помiтив у дворах багато маленьких дiтлахiв. Серед смуглявих траплялися i свiтловолосi, ╓вропейського типу. Мабуть, "шуравi" тут задарма часу не гаяли.

Бiля будинкiв дорога несподiвано повернула влiво. Далi асфальт скiнчився i авто покотили по гравiйно-глинянiй сумiшi ╜рунтово§ дороги, розбито§ важкою технiкою. Злiва оазис iз лiсу закiнчувався. Його кра╓м служило русло пересохло§ рiчки, що водночас було межею частини i §§ запасною дорогою.


3.2. 3 МСБ(г), ПТВ.


Перше враження вiд частини з борту лiтака було сильне. Велика територiя нашо§ землi на чужiй, зi знайомими порядками i законами. Та з повiтря усе зда╓ться чистим i акуратним, а внизу проступають недолiки й недоречностi. От i зараз, пiд'§жджаючи до символiчних ворiт, на яких красувалися зiрки, стала помiтна §х, м'яко кажучи, недоречнiсть, бо паркану або суцiльно§ дротяно§ огорожi навкруги частини не iснувало. Правда черговий на воротях i невелике примiщення КДП розташувалося, як i скрiзь в "союзi", згiдно "уставу".

З право§ сторони вiд ворiт мiстився спортмайданчик з турнiками i брусами, закопаними скатами...


*** За весь час служби в частинi лише один раз бачив, щоб там масово займались фiзичною пiдготовкою солдати. Одиницi, що турбувалися за свою фiзичну форму та окремi дембеля iнодi ввечерi вiдвiдували цей пам'ятник фiзкультурi...


Наявнiсть спортмiстечка нiби говорила, що перед нами звичайна частина, що тут така ж служба як i вдома. Одним словом - заспокоювала. Частина починалася з велетенського плацу, який тягнувся мабуть з пiвкiлометра. Асфальтом нiде i не "пахло". Натомiсть, скрiзь лежали невеликi плоскi камiнчики - морська галька, прошарки яко§ траплялися в ╜рунтi. Ними ж були викладенi лiнi§ на майданi. З право§ сторони плацу мiстилися довгi ряди ротних палаток. Першi, невеликi квадратнi, огородженi дротом, - розташувалися намети для зберiгання збро§, а за ними по лiнi§ вишикувалися палатки для особового складу пiдроздiлiв. Бiля палаток для зберiгання збро§ ("зброярок") стояли вкопанi "грибки" пiд якими де-не-де виднiлися солдати наряду з автоматами за плечима. Бiйцi з цiкавiстю спостерiгали за при§здом автомобiлiв. Здивував нас i зовнiшнiй вигляд солдатiв, що ходили мiж наметiв: в капцях, без ременiв, розхристанi. Вiдразу подумалося, що це тiльки пересильний пункт, а в "справжнiй" частинi усе буде, як "союзi". Розум вiдмовлявся вiрити в постiйнiсть цих тимчасових споруд. Здавалося, нiби тут, в Афганi, повиннi бути справжнi хорошi казарми для нормального вiдпочинку людей пiсля важко§ служби.


Автомобiлi зупинились коло найбiльшо§ будiвлi мiстечка, клубу. Поруч знаходився магазин i штабнi примiщення. Далi виднiлися ряди схожих на складськi споруди будiвель. В серединi клуб виглядав як звичайний кiнозал. Не поспiшаючи зайняли мiсця серед натовпу новоприбулих воякiв i притихли в очiкуваннi наступних наказiв. В вiдкритi дверi зазирали бiйцi, випитували землякiв та останнi новини в "союзi". За кiлька хвилин прийшли офiцери i один з них в чинi пiдполковника почав розповiдь про службу, завдання частини, побут...


*** В "Союзi" говорили, що не всi пiдроздiли ведуть активнi бойовi дi§. Бiльшiсть нiби "стоять" гарнiзонами вздовж дорiг чи в провiнцiях на охоронi важливих об'╓ктiв. Тому, чого грiха приховувати, хотiлося потрапити в таку - "спокiйну" частину.


Офiцер сказав, що бригада прийма╓ участь в бойових операцiях разом з афганськими вiйськами, що ╓ втрати, але заспокоюючи додавав, що бiльшiсть з них - через необережнiсть, невиконання наказiв командирiв. Говорив, що найактивнiшi дi§ веде ДШБ...


*** В складi бригади знаходився десантно-штурмовий батальйон - один iз трьох батальйонiв Гардезсько§ десантно-штурмово§ бригади. Вiд усiх останнiх вiн вiдрiзнявся тим, що на озбро╓ннi мав БМП, в той час як "пiхота" - БТР...


Зi слiв офiцера, "геро§чний" батальйон мав найбiльшi втрати, але, служити в ньому дуже почесно i не кожного бажаючого туди брали. Така заява охолодила пил багатьох хто хотiв попроситися в десант. Моя вiйськова спецiальнiсть дозволяла служити в цих вiйськах, та почуте не додало оптимiзму. Знову вiдчутно пройняв холодним потом страх смертi, знову стало шкода себе. Але тепер уже спокiйнiше, з готовнiстю приреченого, сприймав iнформацiю. Назад дороги нема╓, а там - як Бог дасть.

Та сподiвання i роздуми закiнчилися, коли гурт за гуртом, нiкого не запитуючи, почали забирати поповнення представники пiдроздiлiв. Нiхто не знав де йому було б краще i яка доля чека╓ там чи тут, тому розподiл цiкавив лиш в тiй мiрi, щоб потрапити разом з друзями. Я з приятелем по Iолотанi Пашою Л. потрапив в один пiдроздiл: 3 МСБ ПТВ (протитанковий взвод). Колону новобранцiв повели з клубу четверо сержантiв на чолi з офiцером в напрямку батальйонних наметiв.


*** Третiй батальйон, в якому менi випало служити, розташувався по заставах в "зеленiй зонi" - на мiсцевому жаргонi "зеленцi". Що це за зона така, що то за застави - уяви нiхто не мав. В головi з'явилися картини зелених оазисiв, садiв i лiсiв, навiть з тропiчною рослиннiстю, тiльки не те, що згодом довелося побачити. Юнацькi рожевi думи малювали в уявi хорошi примiщення на цих заставах, злих i пiдступних "басмачiв", готових вбити кожного, знущання з полонених, смiливi атаки наших бiйцiв й рiзнi патрiотичнi нiсенiтницi...


Вiд таких надуманих перспектив не знав радiти чи сумувати. Що краще - ходити в рейди та засiдки, чи сидiти весь час на заставах в оточеннi ворогiв i охороняти якусь дорогу? Зупинилися перед наметом. Нас зустрiчали такi ж "зеленi" хлопчаки, якi прибули ранiше - учора та позавчора, а тепер рахувалися ледь не старожилами, бо вели себе занадто впевнено. Все навколо здавалося не реальним. Намети, розкидане навкруги смiття, патрони, що лежали прямо пiд ногами, сам факт мого перебування тут здавався сном. От зараз прийде офiцер й забере нас в казарму з асфальтованими дорiжками i прибраною територi╓ю, в тепле чисте лiжко...


Перший день на територi§ "Афгану" пiдходив до кiнця. Попереду на мене чекало ще 676 днiв вiйни i миру.


3.3. В бригадi.


Поповнення батальйону розмiстилося в двох наметах. Оскiльки роти пiдроздiлу стояли заставами не з кожно§ змогли привезти лiжка та матраци. В "мо§й" палатцi з одного боку тiсно стояли двояруснi лiжка переважно з голими сiтками, а з другого - лиш декiлька одинарних лiжок. Мiсця для прибулих поки-що вистачало, але частина хлопцiв розмiщалася на забетонованiй пiдлозi, на кiлькох пошарпаних матрацах.

Ми з Пашою Л. зайняли одне лiжко, зате поруч з пiчкою. Спали на "голiй" сiтцi вкрившись шинелями, лежали метусем. В наметi, пiсля прибуття останнього лiтака, набралося близько п'ятдесяти бiйцiв. В кожному з наметiв знаходилося по два сержанти. У мо§й - Вiктор М. ( з яким швидко затоваришував бо вiн iз студентiв) i Олександр П.. В другiй - запам'ятався сержант Корабльов. Його серед усiх видiляв веселий, гуморний норов та удавана пихатiсть, яка бiльше приваблювала, нiж вiдштовхувала людей...


*** Наступний рiк стане для Корабльова останнiм ( вiн загине в травнi пiд час рейду до м.Гiрiшка ), а Вiктор М., через мiсяць отрима╓ важке поранення на супроводженнi й пiсля довгих мiсяцiв лiкарнi буде комiсований...


Тишу першо§ "афгансько§" ночi порушувала поодинока стрiлянина. Стрiляли переважно з автоматiв, але iнодi чулися бiльш гучнi звуки.


*** За декiлька днiв звикли до стрiлянини i навпаки §§ вiдсутнiсть турбувала й насторожувала. Це вiдчуття змiцнiло на заставах, де тиша на вартi викликала занепоко╓ння.


Ледь жеврiли жаринки в пiчцi ( дров вистачало, щоб тiльки затопити ), намет окутував холод. Тонка шинеля не рятувала вiд прохолодних зимових ночей. Та сон брав сво╓.


*** В частинi проблема опалення схоже взагалi нiкого не хвилювала: а нi дров, а нi вугiлля не завозили й спецiально не заготовляли, хоча взимку вночi температура iнодi падала до декiлькох градусiв морозу. Штабнi бараки опалювали, а до солдатiв в командування 'руки не доходили'


Цi днi вiдкарбувалися в пам'ятi вiдкриттям 'iншо§ ' армi§. Найперше, що кидалося у вiчi й вражало - величезна кiлькiсть "втрачених" бо╓припасiв ( переважно патронiв до автоматiв ), якi валялися скрiзь: на дорiжках, бiля туалету i в наметах. ╥х траплялося так багато, що за декiлька хвилин ходу по територi§ можна запросто назбирати повнi кишенi. На територi§ частини, пiзнiше, пiд час занять, до рук потрапляли гранати, стрiчки з патронами з рiзних кулеметiв, мiни i навiть артилерiйськi снаряди. Земля була начинена бо╓припасами, мов пирiг вишнями. Правда, бiля наметiв знаходили лише патрони, великi "речi" офiцери все-таки помiчали.


Другим за значимостi вiдкриттям, стала наявнiсть поруч та╓мничих сусiдiв - пiдроздiлу кабульського спецназу. Мало того, що хлопцi одягненi в афганську вiйськову форму й §х зрiст сягав пiд два метри, всi вони за сво§ми фiзичними даними могли б посперечатися з спортсменами. Командував взводом молодий лейтенант. Служили в пiдроздiлi бiйцi строково§ служби, тiльки, звичайно, вiдповiдно вiдiбранi i пiдготованi. Ми, в порiвняннi з ними, виглядали хлопчаками. Кожен спецназiвець вартий десяти, а може й бiльше "звичайних" бiйцiв. Вони рахувалися справжнiми професiоналами, а §х нiчнi виходи в засiдку, з величезною кiлькiстю бо╓припасiв та вiдверто буденним настро╓м, вражали вiдчайдушнiстю. Говорили, що бiйцi спецназу в десятьох "ходили" на банди, якi чисельно набагато переважали §х, i виходили переможцями з важких бо§в. Бiльше таких солдатiв, можливо усе б скiнчилося ранiше i з кращими наслiдками для "шуравi".


Третiм, i найбiльш непри╓мним вiдкриттям - була вiдсутнiсть нормальних побутових умов i свiтла. Прокидалися не стiльки за звичкою, скiльки вiд холоду. Нiяких перевiрок, зарядок та iнших "уставних" заходiв нiхто не збирався проводити, що радувало. Зранку розходилися в пошуках де умитися ( кожен батальйон мав сво§ вмивальнi - насадженi на труби кiлька бочок з пiд солярки в яких пiдiгрiвали воду на вогнищах i яка звiдти поступала у вмивальники ). Та на "чужих" там не розраховували. Набирали воду виключно в §дальнi й iнодi умивалися. Ввечерi, пiсля вечерi, збиралися в наметах бiля пiчок. Знайшлись вмiльцi, якi зробили з пустих консервних банок невеликi ледь жеврiючi лампади. При §х свiтлi проводили бiльшу частину доби.


Побутовi незручностi були мабуть бiльш вражаючими, коли б не обстановка навкруги. В небi постiйно "висiли" бойовi вертольоти, злiтали i приземлялися лiтаки, кудись поспiшали колони бойово§ технiки. I тiльки ми знаходилися зайвими, в цьому вiдпрацьованому до дрiбниць механiзмовi, що жив за власними законами. Ми нiкуди не поспiшали, нiхто нами не цiкавився i не турбувався чим займа╓мося. Такими ж вiльними ходили по частинi й "дембеля", котрi ще чекали на сво§ вiдправки. I ми i вони перебували в станi очiкування, тiльки вони уже вийшли з вiйни, а ми в не§ ще не ввiйшли. Жили хлопцi в "каптьорках" власних рот. По на§вностi i не обiзнаностi з законами служби, направляючись в туалет, ми проходили повз §х палатки i несподiвано потрапляли в непри╓мнi ситуацi§. Здебiльшого "чижикiв" звали прибрати в примiщеннi, або поспiлкуватися: послухати розповiдi про цивiльне життя, подивитися на фотографi§ коханих чи знайомих дiвчат, якщо такi ╓. Згiдно неписаних армiйських законiв, вiдмовитися вiд "прохань" старших нiхто з мо§х товаришiв не мiг ( якщо не встигав вчасно накивати п'ятами ). На щастя "кодекс поведiнки цивiльних" не дозволяв §м чiпати "чижикiв", i крiм дрiбно§ роботи та переважно грубого звертання, iнших непри╓мностей не траплялося. Але й таке насилля над собою принижувало. Не дивно, що хоча армiя ще не "зламала" гонору бiльшостi однопризовникiв i тепер, однак нiхто з "чижикiв" не змiг вiдкрито кинути виклик таким 'порядкам'...


*** Ми уже давно настро§лися на покору старшому за призовом, зiграло роль й те, що люди, якi бачили вiйну i вижили в нiй, здавалися нам майже героями без хибних нахилiв та звичок, а тому §х прохання виглядали природними. Можливо - iнстинкт самозбереження наказував не лiзти з перших днiв на рожен. А вiд роботи легко уникали просто обминувши цi намети iншою дорогою, або втiкали у вiдповiдь на оклик. Кого по необачностi "припахали" - другий раз вже не попадався.


До §дальнi, куди ранiше вiдправлявся видiлений наряд для пiдготовки столiв, йшли мовчки, або пiд настрiй з пiснею. Вперше почув пiсню, яка настiльки вiдповiдала тутешнiм умовам, що, здавалося, була написана спецiально для нас. А слова: "Россия - любимая моя, родные березы тополя, как дорога ты для солдата, родная, милая земля" - лунали в наших серцях. I спiвали §§ з такою пiднесенiстю i натхненням, з таким почуттям, наче слова самi виринали з глибин людських душ.


╥дальня знаходилася в великих металевих примiщеннях метрiв 50 завдовжки i 15 завширшки. В серединi розмiщалися два ряди столiв, роздiленi широким проходом. На вiдмiну вiд Iолотанi бiльша половина столiв завжди була порожня. Лише за окремими сидiли нечисленнi солдати i це теж виглядало дивиною.


Кожен пiдроздiл мав офiцiанта, який накривав на стiл, прибирав з нього гори використаного посуду i, практично, весь час перебував в §дальнi. На таку роботу йшли здебiльшого "азiати", або "пробивнi чижики". Не легко було все, що повинно стояти на столi, взяти в цеху де готували страви й зберегти поки прийдуть сво§. Розкрадався посуд iз-за якого виникали сварки i, навiть, бiйки мiж хлопцями. Хоча i жили вони довгий час поруч, добре знали один одного та поцупити ложки чи кружки у вiдсутнiсть iншого нiхто не цурався. Правильний вибiр офiцiанта забезпечував пiдроздiлу швидку й якiсну §жу.


Страви пропонувалися нам задовiльнi за смаком та асортиментом, а зранку навiть давали каву з молоком або молочну кашу. Ввечерi кожного дня - картопляне пюре з сушеного продукту - клейстер, який §сти було неможливо, навiть при великому бажаннi. Задовольнялися тим, що виловлювали з нього шматочки консервовано§ риби. Радiли маслу, яке накладали на тарiлки без всяких норм i §ли досхочу. Та тепер не вистачало хлiба...


*** Його випiкали на мiсцевiй пекарнi. Смак хлiба був незвичайний, домашнiй. Навiть трохи не пропечений вiн здавався найсмачнiшим за будь-який. З хлiбом мали проблеми, бо бiльша частина його ще з пекарнi, обминаючи §дальню, через знайомих i землякiв потрапляла в пiдроздiли. Тому i цiнився вiн значно вище за масло та м'ясо...


Пiсля снiданку пiдроздiл виходив на польовi зайняття в напрямку артилерiйських складiв, що знаходилися на територi§ бригади в кiлометрi вiд наметiв. На великiй площi вiд парку до колючо§ загорожi комор крiм давнiшнього арика та декiлькох окопiв для бронетехнiки нiчого не було.

Зайняття вiдбувалися або поблизу арика, або за високими земляними горбами бiля капонiрiв для бронетехнiки. В обох випадках ми ховалися вiд стороннiх очей офiцерiв. Спочатку, як завжди, просили розповiсти сержантiв про службу в пiдроздiлах, про супроводження колон, говорили про цивiльне життя та дiлилися першими враженнями вiд побаченого. Займатися не мали чим, а з офiцерiв за поповнення нiхто не вiдповiдав, чим ми i користувалися...


*** Сержанти ( всього на пiвроку старшi за призовом ) теж не виявляли особливого натхнення в проведеннi роботи з пiдлеглими, тому здебiльшого ми вiдпрацьовували "сон в польових умовах". Такi вправи були до вподоби усiм, бо в пiдроздiлах особливо не проспиш з причини невеликого строку служби...


Вдень сонце пригрiвало добре. Розморенi на сонечку спокiйно дрiмали на одному iз бортiв арику, в той час як один чи два добровольцi несли вартову службу. Декiлька разiв нас застигали раптово офiцери, що про§здили по дорозi поруч, коли варта засинала i не встигала попередити. Але нiчого крiм погроз в бiк сержантiв, до яких тi вже давно звикли, не вiдбувалося.

На пiвдень вiд частини, кiлометрах в двадцяти, жовтiли пiски пустелi Регiстан, серед яких, мов кораблi, височiли три скелi. Я §х назвав: Вiра, Надiя та Любов, як пам'ять про минуле та надiю на майбутн╓. Кожен, хто служив тут бачив цi скелi й надiявся востанн╓ глянути на них з борту "дембельського" лiтака.


Пiсля обiду починався вiльний час, що тягнувся з перервами аж до вечерi. Сержанти вирiшували сво§ справи, а нам наказували нiде не "свiтитися" та бути готовими до шикування. Як повелося, хлопцi сидiли бiля намету або ходили по бригадi в пошуках землякiв та ... пляшок...


*** На превеликий жаль карбованцi тут нiчого не коштували, а вибiр речей i солодощiв в магазинi - за "вищим класом": усе iмпортне, в яскравих упаковках ( з вiтчизняного тiльки збиране молоко та окремi сорти печива) . Вiд тако§ спокуси важко вiдмовитися голодному солдатському шлунковi. Вихiд знайшли. Уже на третiй день група хлопцiв пiзно ввечерi заховавшись в куток, об'§далася збираним молоком. Виявилося, що пляшки, якi траплялися на смiтнику, приймали за чеки i поки усi мрiяли про першу платню, вони повизбирували §х по всiй частинi.


Кожного дня в клубi показували фiльм. Таку нагоду ми пропустити не могли. Клуб служив мiсцем спiлкування солдатiв бригади, сюди ж ходили подивитися на жiнок, якi працювали та жили в частинi, просто вбити час, якщо такий був.

Новий 1984 рiк бригада справляла гучно. Всю нiч стояв гамiр, шум, безкiнечна стрiлянина. Стрiляли одиночними пострiлами i чергами, з автоматiв i з iнших видiв збро§, навiть артилерiя. В небо раз по раз злiтали освiтлювальнi ракети. По частинi ходили п'янi солдати й офiцери. Пiд "грибками", де щоночi стояли з автоматами, солдати наряду не з'являлися довгий час. Розповiдали випадок, як в нiч святкування нового року з будинкiв неподалiк, автоматною чергою вбито днювального. З того часу наряд вночi стояв зi збро╓ю. Тiльки в нашому наметi зустрiчали свято спокiйно, без особливо§ радостi та гуляння. Довше нiж завжди велися розмови, не спалося.


Так минули одинадцять днiв. Це були останнi безтурботнi днi, про якi потiм часто i з заздрiстю пригадували, коли на плечi, мов камiнь, впав тягар першого року служби. Жахливий час, згадуючи який i зараз дивуюсь, як можна було це винести, вистояти i не зламатися.


4. ЗАСТАВА "ЕЛЕВАТОР".


4.1. День вражень.


5 сiчня 1984 року настав кiнець безпечному "бригадному" життю. Снiданок для поповнення 3 батальйону перенесли на двi години ранiше, в зв'язку з вiдправкою команди по заставах.

Бiля наметiв 2 батальйону ( на §х бронетехнiцi ми мали §хати ) закiнчувалася пiдготовка до супроводження. Метушилися бiйцi, споряджаючи амунiцiю, прогрiвалися двигуни бронетранспортерiв. Справа робилася швидко i звично. Купами лежали з повним бо╓комплектом рюкзаки, вiдкритi "цинки" патронiв, ящики з гранатами. Неквапливо проходжали заклопотанi хлопцi старших призовiв, "лiтали" чижики. Нас розподiлили по "бронiках". З захопленням пострибали в "гостинно" вiдкритi люки машин. Не вiрилося, що §демо на вiйну.


Батальйон, як i всi iншi в частинi, був укомплектований старими - "60-тими бетеерами". В них не зручно розмiщалося десантне вiддiлення, яке господарi "модернiзували" кожен по сво╓му. В "мо╓му", замiсть двох заднiх сидiнь стояло одне широке, що правило за лiжко, стiл, тощо в залежностi вiд потреби. В серединi "бронi" панував порядок, нiчого зайвого. На мiсцях висiли автомати, лежали зарядженi патроннi коробки, лише банки "сухпаю" видiлялися якоюсь недоречнiстю серед збро§. Екiпаж займався штатними справами: водiй перевiряв двигуни, стрiлок заряджав кулемети, чаклував над довгими патронними стрiчками. Бiйцi зiбрано i професiйно готувалися до вiдповiдально§ та ризиковано§ працi. Основною "працею" мотострiлкових батальйонiв в гарнiзонi було супроводження колон автотранспорту, якi приходили iз Герата та "союзу". Колони привозили паливо, продукти, бо╓припаси та все необхiдне для нормального функцiонування авiацiйних полкiв та бригади. Супроводження включало в себе вогневу пiдтримку та забезпечення проводки технiки через небезпечнi вiдрiзки шляху, запобiгання обстрiлiв §х бандами душманiв.


Рушили. Машини покотили пильними дорогами частини. Iз бiйниць i переднiх вiкон "бетеера" уривками виднiлися навколишнi кра╓види, та все ж око вихоплювало цiкавi картини. Ось пiд'§хали до застави батальйону охорони, де неквапливо, в накинутих поспiхом бронежилетах i касках, проходжали вояки. По §х спокiйному, майже байдужому вигляду читалося, що служба тут - "не бий лежачого". Далi промайнули ряди колючого дроту, з пiдвiшеними на них порожнiми консервними банками. Дорога пролягла повз аеропорт, за яким з обох сторiн з'явилися глинобитнi будинки вкритi соломою чи очеретом. Ми в'§хали в одне iз белуджських поселень.


*** Це були, мабуть, ╓динi дружньо настро╓нi племена, котрi за весь час перебування вiйськ "шуравi" жодного разу не вступили в конфлiкт з нами. Дружба з войовничими племенами виглядала вза╓мовигiдною: вiд "шуравi" белуджi отримували зброю i бо╓припаси, за що зобов'язувалися не допускати на свою територiю банди душманiв.


Шлях, яким §хала колона, розбитий вщент. Колись, побудована американцями магiстраль Кандагар - Кветта, з'╓днувала мiж собою двi дружнi держави, тепер же, зрiдка по нiй про§жджали автофургони торговцiв. Повноправними господарями дороги почувалися нашi "бетеери". Завдяки восьми колесам та торсiонним валам, вибо§ни i ями на полотнi не вiдчувалися. "Бронiк" гойдався на дорозi, мов човен, а не пiдстрибував на нiй, як звичайнi авто. За мостом, що перекинувся через русло обмiлiло§ рiки, зупинилися. З лiво§ сторони починався великий нежилий кишлак. Жителi покинули його невдовзi пiсля початку вiйни. Мiсцями будинки почали руйнуватися без догляду, iншi - розбиралися для будiвництва нових застав.


Кишлак з одного боку обмежувала рiка, а iншим - вiн тулився до гiрсько§ гряди, яка перпендикулярно простяглася обабiч дороги i вiддiляла кандагарську долину вiд палючих вiтрiв пустелi Регiстан. Годинник показував восьму ранку. Екiпаж "бронiка" смачно гриз галети, а ми давилися слиною. Затримка тривала кiлька хвилин. "Бетеер" наповнював трiск рацi§. Раз по раз на зв'язок виходили командири пiдроздiлiв, якi зараз "виставлялися" в мiстi та за його межами. Звучали малозрозумiлi прохання пiдкинути пару "огiрочкiв", в ефiр виходили гвоздики, слони й iншi звiрi. Пiдроздiли "виставляли" супроводження.


Перед очима вiдкрилася велична панорама мiста Кандагар i його передмiсть. Скiльки сягав зiр, до наступного хребта, розкинулася зелена зона - квiтуча долина з виноградниками, гранатовими i фруктовими садами, серед яких свiтлими цятками видiлялися будинки афганцiв. Меж мiж кишлаками не iснувало. Це був один велетенський мегаполiс, що наближаючись до центру утворював мiсто. Здалеку перлинами серед зеленi сяяли стрункi мiнарети, темно-синi й голубi купола мечетей. Пiсля пустель навколо бригади, море зеленi навiть зараз, взимку, вразило. На узбiччi дороги зрiдка стояли "бетеери" з повернутими в сторону зеленки "хоботами" кулеметiв. Малозрозумiлим здавалося безлюддя в величезних кишлаках. Лише де-не-де помiчали людей.


*** Цей вiдрiзок шляху рахувався вiдносно "тихим" i обстрiлiв колон тут не пам'ятали давно, та все ж люди вирiшували за правильне краще перечекати супроводження в схованцi ( кулю або гранату вони могли отримати й вiд "шуравi").


Бiйцi супроводження спокiйно розгулювали по бетонцi повз технiку, або байдуже сидiли на бронi. Правда, численнi ру§ни будинкiв свiдчили, що тут бувало i небезпечно. На вiдмiну вiд поселення белуджiв, дахи хатин в кишлаках мали округлу форму, зроблену з не обпечено§ цегли. Iншу форму мали i будинки, забудова дворiв. Кожен складався з декiлькох "кiмнат", що розташовувалися одна повз iншу в ряд, i мали вихiд в центр двору. Усе помiстя оточувалося високим глинобитним дувалом, що робило його схожим на невелику фортецю. Посеред дворiв знаходилися колодязi й ще якiсь будiвлi. Вузенькi вулицi, що в купi з високими дувалами утворювали нiби тунелi, тягнулися в напрямку до арикiв, чи проходили повз них. Дерев в кишлаку росло мало: лише одиницi §х траплялися бiля води. За останнiми дувалами дворiв починалися виноградники, оточенi низькими глинобитними стiнами. Вони походили на ряди глибоких окопiв ( лозу висаджували в ями, якi навеснi затопляли водою з арикiв). Виноградники, виглядали iдеальним мiсцем для засiдок. А якщо взяти до уваги густоту забудови - кращо§ мiсцевостi для партизансько§ вiйни не придума╓ш.


Чергова зупинка. На цей раз поруч з "Оонiвським мiстечком", в якому жили нашi вiйськовi радники. Вiдразу за ним починалося мiсто. Вдалинi маячив напiвзруйнований пост царандою - мiсцево§ мiлiцi§. Затримка виявилася довгою. Як пояснювали старшi, поки по всiй довжинi дороги не стануть точки, далi не рухатимемося. Колона повинна виставитися за заставою "Елеватор". Нам дозволили вийти з "бетеерiв".


Виставлення супроводження тривало. В повiтрi кружляли вертольоти, весь час по черзi заходячи на бойовий курс i поливаючи вогнем "зеленку" десь на протилежному кiнцi Кандагару. Гулко вiддавалася луна вибухiв снарядiв, трiскотiли кулемети. Ясний теплий сонячний день i вiйна; тиша тут i стрiлянина за мiстом; спокiйнi байдужi перехожi i зiбранi, готовi до всього бiйцi - нiяк не вкладалося в головi, що на цiй землi люди вбивають один одного.


Колона руха╓ться далi. В'§хали в красиве але дуже зруйноване вiйною мiсто. Звично, не звертаючи уваги на БТРи йшли тротуарами люди, торгували з лоткiв "континщики" ( мiсцевi торговцi ). Мiсто вже кiлька рокiв перебувало на во╓нному станi. Назустрiч колонi, вправно обминаючи нахабнi "бронiки", що §хали по центру дороги, мчали верткi "рiкшi", невеликi моторолери, що слугували за таксi. Кожен такий автомобiльчик походив на шедевр живопису. За дещо примiтивними, але чудовими за якiстю малюнками картин природи та незнайомих казкових пейзажiв, безлiччю наклейок та картинок, важко було помiтити "заводський" - синiй колiр машини. За рулем в таких авто, в переважнiй бiльшостi випадкiв, сидiли зовсiм маленькi хлоп'ята, рокiв по 7-10. Крiм "рiкш", на дорозi зустрiчалися невеликi кiннi вiзки уквiтчанi червоними китицями i квiтками, запряженi низенькими мiсцевими конячками, та цивiльнi вантажнi автомобiлi. Вiтрове скло поодиноких авто i нових, i зовсiм проржавiлих, якi от-от мали розвалитися, - все залiплене наклейками: розами та орлами. З першого погляду на мiсто запала у душу любов цього народу до яскравих кольорiв, живопису.


Поруч з лавками та вiзками дрiбних торговцiв зустрiчалися й великi державнi магазини ( у нас §х називали дуканами). Ближче до центру кiлькiсть людей побiльшала. Вздовж дороги стали траплятися величнi будинки мiсцево§ знатi та багатi§в. Прямо на тротуарах сидiли мужики i пили з невисоких стаканiв чай, який наливали з маленьких металевих чайникiв. Серед натовпу рiзнобарвне вдягнених людей мальовничо видiлялися молодi жiнки в яскравих вбраннях. Основною прикрасою §х служила довга чадра.


*** Лiтнi жiнки вiддавали перевагу спокiйним темним тонам, молодшi - привабливим, свiтлим. Без чадри бiгали тiльки дiтлахи - дiвчатка дошкiльного вiку.


Чоловiки майже усi носили бороди. Вразив разючий контраст в добробутi: вiдчайдушна бiднiсть одних i розкiш iнших. Мiсто, особливо центральна i захiдна частини, лежали в ру§нах. В центрi, дорога робила крутий поворот i технiка викочувалася невелику площу з незвичайною кам'яною альтанкою та гарматами навколо не§. Серед "шуравi" вона мала просту назву - "Площа з гарматами", а мiсцевi називали §§ щось на манер майдану незалежностi, оскiльки побудована вона на честь перемоги афганського народу з англiйськими колонiзаторами.


*** Три вiйни вела могутня держава з цi╓ю кра§ною, i всi §х програла. Войовничий, свободолюбний народ змiг вiдстояти свою батькiвщину. Це добре знали "старцi" в Кремлi, коли приймали рiшення про ввiд вiйськ, але уроки iсторi§ §х так нiчому не навчили.


Старовиннi англiйськi гармати пiвколом оточували альтанку. Цей монумент символiзував силу духу народу, тому, споруда не мала пошкоджень й охоронялася царандо╓вцем в параднiй формi.


За кiлька сотень метрiв пiсля площi обстановка почина╓ змiнюватися на гiрше. Зникають з вулиць перехожi, лише афганськi солдати вiдчуваються на них вiдносно спокiйно. Навiдник припада╓ до прицiлу кулеметiв. На полотнi дороги стали траплятися великi ями вiд вибухових пристро§в. Аж ось i "бетеери" супроводження. Вiд бiйцiв екiпажу дiзна╓мося, що ми про§жджа╓мо частину мiста, яка в пiдроздiлах ма╓ назву - "Чорна площа". Усi, хто §хав зверху поховалися пiд броню, тiльки люки в "бронiку" не поспiшали закривати.


*** В випадку влучання гранати ╓ шанс залишитися живим. Розповiдали, що екiпажi броньовано§ технiки гинули вiд тиску, який, при "розмазував" людей по стiнках машин.


"Чорна площа" - це суцiльнi ру§ни неподалiк вiд центру мiста. На вiдстанi 100-200 м вiд полотна дороги не залишилося цiлим жодного будинку чи дерева. 'Бронiки', БМП та танки супроводження розташувалися вздовж дороги з невеликими iнтервалами. Десь там, в ру§нах, засiли бiйцi в нервовому очiкуваннi. Не дивлячись на серйозну артпiдготовку, що трива╓ постiйно, дiлянка залиша╓ться небезпечною для про§зду колон. Менi й товаришам нiскiлечки не страшно, навпаки цiкаво ( та цiкавiсть куди i дiва╓ться, коли кулi засвистять бiля вуха ). За ру§нами знову з'явилися ряди континiв, вiдносно цiлих будинкiв. З лiво§ сторони, на схилi гори, мов велетенськi снаряди, шеренгами "вишикувалися" цистерни срiблястого кольору. То мiський склад ПММ. Напроти нього внизу, знаходився невеличкий мiсточок, правильнiше те, що з нього залишилося пiсля вибухiв. Вздовж дороги, з право§ сторони, тягнулася зеленка з садами i виноградниками, з лiво§ - починалося пiднiжжя гiр, гола кам'яниста пустеля.


Узбiччя дороги засипанi гiльзами, в кюветах лежать чорнi остови згорiлих "КАМАЗiв" i iнших авто. Суцiльно§ смуги полотна дороги в цьому мiсцi не iснувало: бетонна стрiчка знищена, розiрвана величезними та глибокими ямами. Чорнi плями на дорозi вказували мiсця трагедiй де горiла технiка. Сосни, що колись стрункими рядами стояли вздовж насипу, позбиванi снарядами, понiвеченi, а мiсцями ретельно спилянi. Небезпечне мiсце нашпиговане танками i 'бронiками', що стоять через 50-100 метрiв.


*** Мiсцевiсть мала незвичну назву "1001". Через рiк на цьому мiсцi майже кожного супроводження траплятимуться обстрiли та пiдриви технiки i за втратами бiйцiв воно надовго "захватить лiдерство".


Вiдразу за "1001" починалась мiсцевiсть iз назвою "Кокаран". Мчимо на великiй швидкостi по добротнiй бетоннiй дорозi. З право§ сторони дороги з'явилася на кiлька секунд i зникла чудова по красi мечеть з голубими куполами. Напроти не§, виднiлося нагромадження каменiв в виглядi могил, з великими каменями "в головi i ногах". Бiля багатьох могил стирчали довгi шести з рiзнокольоровими стрiчками та шматками матерi§. Причому, §х кiлькiсть, i кольори помiтно вiдрiзнялися. Нам пояснили, що то - афганське кладовище.


Ще здалеку помiтили кiнцеву точку подорожi - елеватор. Велика, бiлого кольору, добротно побудована споруда, разюче контрастувала з навколишнiм кра╓видом. Висока, поверхiв з 12 основна будiвля, мала оточення з мiцного паркану за яким виднiлися одноповерховi будинки. Та, на жаль, 'бронiки' про§хали далi. Вони звернули з гладенько§ бетонки i помчали в напрямку двох сиротливо розташованих серед кам`янисто§ рiвнини будинкiв.


*** На заставi 'Елеватор' розмiщалася 7 рота, взводи: ПТВ, мiнометний i танковий - усього близько пiвтори сотнi воякiв. Пiдроздiли займали два будинки недобудованого колись американцями телецентру.


Коли "бетеери" пiд'§жджали до застави, на "бетонку", пiдiймаючи неймовiрну куряву, приземлився вертолiт. Юрба "дембелiв", що до цього часу спокiйно очiкувала борт, ринулася до нього, немов в останнiй бiй. Через лiченi хвилини вони вже знаходилися в повiтрi.


4.2. Знайомство з заставою.


Вертолiт з "дембелями" зник за перевалом. Колона "бетеерiв" рушила далi на Нагаханський поворот закрити свiй вiдрiзок дороги. Новобранцiв застави "радо" зустрiв худий, мов скелет, але зухвалий вояка. Навiть не привiтавшись, хлопець вiдразу став стращати майбутньою службою. Його великi витрiшкуватi очi жадiбно дивилися на прибулих, виражаючи незрозумiлу злобу й задоволення.


*** То був водiй взводу ПТВ Вiктор С. на прiзвисько "Хохол". Цiну його словам та посмiшцi ми взнали невдовзi, вже наступного дня.


Усiх розмiстили в "ленiнськiй кiмнатi" - на просто неба закопаних лавках. Згодом прийшов рокiв двадцяти п'яти, високий i симпатичний лейтенант. Вiн вiдрекомендувався замполiтом 7 роти. Манера вести розмову, вiдвертiсть i дотепнiсть, вiдразу викликали довiру й симпатiю до цього офiцера.


*** Родом замполiт був з Укра§ни, зда╓ться одесит. Вiн потрапив в "Афган" нещодавно вiдразу пiсля училища, тому вiв себе доволi стримано. Нi прiзвища, нi iменi його не запам'ятав i тепер не взнаю нiколи, бо офiцер загинув в травнi 84-го.


У "ввiднiй" розмовi замполiт розповiв про iсторiю роти та бригади, про те, що 7 ротою командував легендарний капiтан Чорножуков, герой "союзу"; що крiм нього в бригадi служив ще один офiцер-герой - лейтенант Демченко, який пiдiрвав себе i "духiв" останньою гранатою, прикриваючи вiдхiд однi╓§ з рот бригади.


*** Такий вчинок, не дивлячись на геро§чнiсть, викликав у замполiта чомусь не радiсне схвалення, а малозрозумiлi натяки на помилки офiцера при виконаннi завдання його пiдроздiлом. Пiзнiше я й сам переконався, що не усi нагороди вiдповiдали заслугам.


Пiсля короткого "екскурсу в iсторiю", офiцер вiдповiв на запитання. В один з моментiв розмови зi сторони Нагаханського повороту долинули звуки автоматних та кулеметних черг, запрацювала артилерiя. Замполiта пояснив, що там трива╓ "звичайний" бiй супроводження, який ведуть пiдроздiли роти з душманами. Мiсце стрiлянини добре виднiлося з "точки", що знаходилася на високому березi рiки Аргандаб, в долинi яко§ вiдбувалися подi§. Тiльки далека вiдстань до мiсця пригоди не дозволяла роздивитися, що ж там ско§лося.


*** Не вiрилося, що поруч з заставою, трива╓ бiй, i, можливо, хтось iз наших хлопцiв, мо§х майбутнiх товаришiв по взводу, дiстане поранення чи загине. Не вiрилося, що це не гра.


Зовнi усi залишалися спокiйними, лише очi видавали внутрiшню напруженiсть i стурбованiсть. Кожен затямив собi в цей момент, що служити на цiй "точцi" треба з усi╓ю серйознiстю, вчитись воювати на совiсть. Бiй раптово ущух. Запанувала оманлива тиша. Пiсля бесiди нас повели знайомитися з заставою. Обiйшли по периметру "точку", подивилися §§ кордони, пости бойово§ охорони та розташування мiнних полiв. По ходу "екскурсi§" знайомили з системою оборони i ведення вогню кожного поста бойово§ охорони застави, деякi особливостi властивi §м.


*** Усього варт бойово§ охорони налiчувалося, зда╓ться шiсть ( по кiлькостi пiдроздiлiв). Бiльшiсть iз них складалася з обшитих дошками землянок з окопами для бiйцiв та "бронiкiв". На деяких вартах землянок знаходилося двi, а то i три. Два пости розмiщалися над долиною рiки Аргандаб, на правому §§ високому березi, в дерев'яних напiвземлянках. Один з них, найдальший вiд казарм, розташувалася над рiчкою, з двох бокiв його оточували виноградники з замаскованими в них мiнними полями, а спереду внизу - берег стрiмко обривався до води.


Звiдси вiдкривався чудовий кра╓вид на долину. Внизу шумiла стрiмка рiка; лiвий пологий берег устилала дрiбна галька, перетворюючи його на непоганий пляж; ген вдалинi виднiлися сади i кишлаки, за якими стiною вставали гори. Лише в долинi, панувало царство зеленi, яке захищали гори вiд палючих пустельних вiтрiв. Райськi мiсця для вiдпочинку, Мекка для туристiв.

Бiля iншо§ "рiчно§" варти розкинувся великий гранатовий сад. Нас попередили, що вiн замiнований, i що розташування мiн та гранат нiхто точно не пам'ята╓. Це стало причиною двох пiдривiв восени, коли в сад за фруктами ходили молодi солдати. Тяга до вiтамiнiв обернулася на зле: один з хлопцiв загинув, iнший - отримав поранення.


По територi§ "точки" протiкав арик. В тiнi нечисленних дерев, що росли вздовж нього i були ╓диними деревами на заставi, солдати могли вiдпочити вiд спекотного сонця. Арик служив для бiйцiв застави резервуаром води: в ньому прали одяг, купалися i кожного дня вмивалися, мили посуд i брали воду для прибирання в кiмнатах. Питну воду на "точку" завозили бочками з елеватора, де вона зберiгалася в велетенському пiдземному резервуарi. .

По ходу екскурсi§ вiдвiдали §дальню, метрах в 200 позаду казарм-будинкiв в старих афганських будiвлях. Низенькi, напiвтемнi глинобитнi споруди з отворами замiсть вiкон i дверей, в яких мiстилися збитi з дощок артилерiйських ящикiв ряди столiв та лавок, мало походили на зали для харчування. ╥дальня не мала електричного освiтлення, як i бiльшiсть споруд на територi§ застави.


*** Свiтло виробляли переноснi двигуни, якi в армiйських пiдроздiлах використовувалися для зарядки акумуляторних батарей. ╥х вмикали на двi години перед вiдбо╓м. В пiдроздiлах користувалися переважно трофейними гасовими лампами.


На столах стояло щось схоже на свiчки-каптилки, зробленi з порожнiх консервних банок та гiльз. Враження вiд примiщення §дальнi - найгiрше. Ми були приголомшенi умовами та перспективами служби. Поруч з "залами", яких налiчувалося три, мiстилася польова кухня та пекарня. Бiля не§ - в будинках жили повара i знаходився склад харчiв. Неподалiк розташувалася вогнева позицiя артилеристiв з двома гарматами.


*** Наряд по кухнi та артилеристи виставляли на нiч одну варту, тому потрапити до кухнi було справжньою "божою карою": крiм того, що цiлий день допомага╓ш поварам, "обслугову╓ш" свiй взвод та окремо "дiдiв" пiдроздiлу ( а iнодi й чужих), так ще й вночi нема╓ спокою.


Закiнчився обхiд територi§ на взводнiй вартi бойово§ охорони ПТВ, що знаходилася бiля дороги напроти гiрського хребта, який походив на велетенського доiсторичного динозавра з химерними пластинами панцира на спинi, в ролi яких виступали гострi скелi. Гори пiдступали до "точки" майже в притулок. Всього лише близько двохсот метрiв вiддiляло §х вiд дороги. Нiчого не варто вночi завдати заставi нищiвного удару, якщо поставити на хребтi декiлька безвiдкатних гармат, або напасти на не§, бо зi сторони гiр мiнних загороджень не iснувало.


З право§ сторони вiд взводно§ варти лежали остови згорiлих КАМАЗiв, iнших авто та бронетехнiки. На це кладовище потрапляла технiка з Нагаханського повороту та Кокарану неподалiк вiд застави, i заважала руховi колон. ╥х притягували на "точку" танками та тягачами. Вигляд понiвечено§ технiки, яка ще не так давно виглядала гордiстю §§ володарiв, котрих, можливо, нема╓ в живих, навiвав смуток. Якщо така грiзна зброя як танки, покремсанi на шматки лежали купою металобрухту, то що ж за сила протисто§ть нам? Що то за люди, якi не злякалися добре озбро╓но§ армi§ i завдають §й скiльки втрат? Пiсля огляду "точки" колону новобранцiв розiбрали представники взводiв.


*** Вiсiм чоловiк - вiсiм рiзних доль. Найближчий товариш - Паша Л. родом iз мiста Солiкамськ, що в Пермськiй областi. Швидкий, не рiдко занадто метушливий та не в мiру заклопотаний службовими справами, але надiйний у всьому. Сергiй М. - земляк, а тому повинен здавалося б, стати надiйною опорою. Та його неготовнiсть до служби, кволiсть, слабкий характер, природжена "заторможенiсть" - помiтнi стали ще в "учебцi". На жаль, iз-за цих вад непри╓мностi у взводi виникали по його винi кожного дня i нас часто "виховували" за недоробки й помилки Сергiя. Черкащанин Вiктор Г. - слабкодухий та занадто боязкий хлопчина. Славко М. - родом з мiстечка Глухова на Сумщинi. Штангiст, вiдлюдкуватий i мовчазний. Встиг прослужити тут всього два мiсяцi. Сергiй Т. - високий i симпатичний киянин, але закiнчений боягуз. Вася А. - марi╓ць, звичайний "трудяга", надiйний хлопець, про таких говорять, що на них трима╓ться все. Iгор Б. ( "Белка") - земляк Васi, швидкий i хитруватий, вмiв добре пристосовуватися до обстановки, але надiйний у всьому. Мене у взводi називали "Студент", що хоча i вiдповiдало дiйсностi, та в устах бiльшостi старших по призову звучало глузливо й образливо, оскiльки нема╓ бiльшого задоволення для дурника поганяти розумнiшого за себе.


Третiй протитанковий взвод бригади (3 ПТВ) складався з трьох вiддiлень: гранатометного, вогнеметного i вiддiлення ПТУРС ( реактивних снарядiв ). Тому бiйцiв у пiдроздiлi налiчувалося 36 чоловiк по штату, що складало майже половину стрiлково§ роти. Оскiльки за прямим призначенням взвод не використовували, то вiн здебiльшого пiдсилював 7 роту при виконаннi нею бойових завдань пiд час рейдiв та супроводжень. Подвiйне пiдпорядкування: комбату i начальнику артилерi§ бригади, давало можливiсть приймати участь у операцiях не тiльки в складi батальйону, а й окремо. Нерiдко вогнеметники посилювали роти ДШБ, розвiдки, iнодi 2-го батальйону при виконаннi ними бойових задач. Усiм складом взвод брав участь тiльки в випадку великого рейду в передмiстя Кандагару, оскiльки вiн завжди був потрiбен на супроводженнях, що вiдбувалися ледь не щоденно.


Особовий склад взводу розмiщався в трьох кiмнатах однi╓§ квартири. Розмiр та розташування кiмнат визначало контингент бiйцiв, що в них проживали. В найдальшiй вiд входу, з невеликим балконом, жили всi "дiди" та окремi "черпаки" ( на армiйському жаргонi так звали тих, хто прослужив рiк ). Це була найохайнiша, з бiлими стiнами i новими одноярусними лiжками кiмната. Крiм лiжок, тут знаходилися "пiчка-буржуйка" й невеликий стiл. До не§ примикала прохiдна кiмнатка з крихiтним вiконцем пiд стелею, та пошарпаними лiжками в два яруси, половина з яких не мала ковдр i подушок. Найбруднiша, з давно не топленою пiчкою, вузенька i напiвтемна - вона стала iдеальним мiсцем для проживання "чижикiв", якi в будь-який момент могли знадобитися "дiдам". З цi╓§ кiмнати дверi виходили в темний коридор, який з одного боку закiнчувався виходом з розташування, а з другого - мiстилася третя кiмната - "молодих" ( тi, що прослужили бiльше пiвроку) i "черпакiв", якi не помiстилися в першу та другу. Вона займала друге мiсце в i╓рархi§ кiмнат взводу. Пiчку тут топили значно менше, нiж в "дiдiвськiй" i лiжка стояли в два яруси, зате панував дух свободи i задоволення службою, чого не було у iнших кiмнатах. В окремому примiщеннi в коридорi мiстилася "зброярка". Командир взводу, старший лейтенант Коблов жив на другому поверсi в кiмнатi офiцерiв.


Вiд побаченого нiхто з нас не перебував в захватi. Але наявнiсть даху над головою та мiцних стiн вигiдно вiдрiзняло нову казарму вiд бригадних наметiв. Пiсля короткого знайомства з примiщенням та побутом пiшли готувати дрова на нiч. Виявилося, що вони i тут рiч дуже цiнна.

На дрова використовували ящики з пiд снарядiв, тихенько розбирали дерев'янi альтанки, що будувалися влiтку. Запасливi хлопцi, заготовляли дрова ще з лiта, а хто про╜авив, той наганяв в супроводженнях. Пiдготовцi запасiв дуже заважала об'╓ктивна i практично не вирiшувана проблема - i╓рархiчна структура пiдроздiлiв: хто призивався весною за дрова не турбувався, бо восени мали прийти новобранцi, якi й займалася цi╓ю справою.


Пеньки вiд спиляних сосен на узбiччi дороги свiдчили про рiшучiсть молодого поповнення взводiв заготовляти дрова навiть "пiд носом" у душманiв. Iнодi, гостра потреба в паливi вимушувала робити "вилазки" в навколишнi нежилi кишлаки в пошуках горючого матерiалу.

Вечорiло. Сонце потихеньку хилилося на захiд. Зi сторони Нагаханського повороту долинув шум заведених двигунiв, зачастiшали пострiли. Колони вже пройшли, настала черга знiмати супроводження. За десяток хвилин на територiю застави, здiймаючи за собою хвiст куряви, в'§хало з десяток "бетеерiв".


Зверху на бронi юрбою сидiли вояки. Але не так, як ми звикли бачити в армi§ - в формi згiдно "уставу", а одягненi дуже рiзноманiтно: вiд повнiстю споряджених, в касках й бронежилетах, до "легко вдягнених" i простоволосих. Бiльшiсть з хлопцiв з голови до нiг були вкритi товстим шаром пилу. Мужики весело i жваво про щось говорили, знали, що прибуло поповнення, а ненависних, для багатьох, дембелiв вже й "слiд простиг". Бiйцi з цiкавiстю розглядали нас. А ми, мов барани, дивились на незвичайних солдатiв. Хлопцi виглядали старшими за сво§ роки i кожен з нас вiдчував перевагу та зверхнiсть над собою цих людей, що щойно повернулися з бою. Ми, нiби стали меншими на зрiст, принишкли. Увесь простiр навколо заповнили хвацькi солдати. Враження вiд побаченого доповняв орел, якого привезли на бронi з супроводження. Орел сичав i поважно вiдступав пiд натиском присутнiх, не в змозi полетiти iз-за перебитого кулею крила. Стали пiдходити, запитували хто такi, з якого пiдроздiлу, звiдки родом. "Дiди" - спокiйно i байдуже, "черпаки" та "молодi", якi вгадувалися по одяговi й змореним обличчям, з радiсними усмiшками: довго очiкувана замiна, черговi хлопчики для биття. В "дiдiвськiй" кiмнатi, куди групу запросили зайти було порожньо. Худий i миршавий старший сержант, який виявився замiсником командира взводу ("замок" в побутi) почав розпитувати. Звали його Андрiй.


*** Вiн був одним iз трьох "дiдiв", якi залишалися у взводi. Родом хлопець походив iз Кримсько§ областi, та його рудувато-бiла шкiра (за що у взводi вiн отримав прiзвисько "Рудий") нiяк не вказувала на жителя пiвдня. Тримався "Рудий" зверхньо i надмiрно, з якоюсь незрозумiлою зневагою до нас. Манерою розмови вiн пiдкреслював рiзницю в положеннi, чим вiдразу викликав неприязне вiдношення до себе. Останнi iз присутнiх, серед яких видiлялися веселий та дотепний "черпак" Мишко на прiзвисько "Башмак" та високий худорлявий бульбаш "Снiгiрь" - виглядали добродушно нейтральними.


Нас запросили присiсти i кожен коротко розповiв про себе. Розмовляли дружньо, панувала атмосфера приятельства. Ми трималися стиснуто, але вiдчували себе спокiйнiше: начебто в не поганий колектив потрапили. Вiдразу отримали зброю, пiсля чого стали влаштовуватися на лiжках, яких на всiх не вистачило. Це неабияк здивувало. Одна рiч, коли тимчасово можна "перекантуватися" удвох на одному, iнша - спати так кожного дня i невiдомо як довго. Не спати ж декому на пiдлозi?


Згiдно армiйських законiв в курс справ нас вводили бiйцi на пiвроку старшого призову. З "молодих", яких у взводi налiчувалося шестеро ( з них три сержанти), "шефство" над нами взяв Андрiй Ч.


*** При╓мний у спiлкуваннi хлопчина, "швидкий" на язик i на роботу. Життя заставляло його крутитися, i дивно, як вiн "вижив" майже один "обслуговуючи" такий натовп 'дiдiв'. Андрiй познайомив з господарством та власнiстю взводу, що включала посуд, зброю i iншi предмети побуту. Показав невелику комiрчину пiд схiдцями, що вели на другий поверх, де зберiгалися залишки дров i деякi речi. Вiд нього отримали iнструкцi§: що робити коли з "дiдiвсько§" кiмнати пролуна╓ вигук - "один", що входить в коло наших "прямих" обов'язкiв, що повиннi запам'ятати, чому навчитися i чого нiколи не робити. З перших годин перебування у взводi стало зрозумiло: що крiм службових обов'язкiв прийдеться виконувати роль "козачкiв" при старших, що весь побут лягав на нашi плечi, що попуску нiхто не дасть i нiхто не захистить, що розраховувати можна лише на однопризовникiв, власний розум та сили.


Вечеряли в "§дальнi" при свiтлi "каптилок". Була присутня бiльша половина взводу. "Дiди" i наближенi до них "черпаки" залишилися в будинку, наказавши Андрiю Ч. §жу принести в розташування.


*** Старшi призова напряму не наказувати зробити будь-яку роботу. Це входило в обов'язки "молодих", якi виконували роль "посередникiв" i наглядачiв. Вони вiдповiдали за органiзацiю. Таким чином, §х призов вимушений, для власно§ безпеки, заставляти нас працювати. Згiдно тутешнiх 'законiв §жу один iз нас мав носити в примiщення кожного дня, але тiльки для "дiдiв". Iншi призова таких привiле§в не мали. Треба, так треба. Нiхто й не збирався протестувати. Чим швидше забудеш про особисте я, тим легше буде служити.


Страви на столi порадували - багато i смачно. Великий вибiр консервовано§ риби, банки яко§ лежали в танкових ящиках прямо на вулицi, а вживання §х не контролювалася. На ситий живiт легше думалося, i завтрашнiй день не здавався невизначеним.


*** Найспокiйнiший i повний вражень перший день в новому взводi став останнiм вiдпочинком перед довгими, мов роки, й жахливими днями служби на заставi "Елеватор".


4.3. Головне - витримати!


Принаднiсть служби на окремiй заставi, вдалинi вiд "цивiлiзацi§", вiдчули зранку 6 сiчня. Все, що вiдбувалося до цього, виглядало, мов дитячi забави. Змiна вiдбулася настiльки разюча, що ставало страшно за себе - чи зумiю витримати такий психологiчний й фiзичний гнiт. Зверхньо-байдуже ставлення до нас "чужих" старших призовiв, в сво╓му пiдроздiлi, виглядало вiдкритим приниженням та знущанням. Та найгiршим стало повне безправ'я та беззахиснiсть молодих солдатiв, бо навiть командир взводу не втручався в справи колективу i завжди займав позицiю "дiдiв". Скаржитися на життя не гiдно порядно§ людини, а тим бiльше жалiтися взводному на кривди вiд бiйцiв свого взводу, тому нам радили запастися терпiнням i пережити цей нелегкий перiод в службi без так званого "закладання" кривдникiв офiцеровi. Та, i, що то могло змiнити, адже усi "неподобства" вiдбувалося на очах офiцера, i вiн не мiг не помiчати нашого важкого положення. Надiя залишалася тiльки на власний розум, пiдтримку землякiв, добрий фiзичний стан та витримку.


На жаль гурт не тримався солiдарно, ми не вiдповiдали на приниження непокорою. Швидко втратили здатнiсть до суперечок, протистояння - §§ просто "вибили", затоптали разом з гiднiстю. Це була звичайна практика в усiх без винятку взводах 'точки'. "Дiди" трималися заодно i попуску не давали нiкому. В одних пiдроздiлах "режим" був жорсткiшим, в iнших - бiльш "лiберальним". Життя "чижикiв" залежало, переважно вiд кiлькостi та особистих якостей старших за призовом. Однак не дивлячись на особистостi, в масi сво§й, всi вони були схильнi до не статутних вiдносин, а це означало знущання, зневагу та рукоприкладство.


Найдотепнiшою вигадкою, досягненням "режиму" - це вiдношення до скаржникiв ( як i скрiзь такi люди швидко знайшлися ). Звичайно, крiм нових пригод на свою голову, хлопець нiчого не отримував. Та в добавок до всього, такi дi§ однопризовника викликали вiдразу i свого призову. Бо скарги рикошетом вдаряли по нас. Людина потрапляла в iзоляцiю, втрачала положення у взводi. ╥§ сторонилися. Дружба з таким хлопцем, ставала майже не можливою. Виходило, що краще промовчати, перетерпiти, нiж "зачмиритися", стати покидьком у взводi. Бiль i образи переносили в душi, приховували §х до "кращих часiв", в надi§, при нагодi розквитатися за все одразу.


Таких хлопцiв, якi б кинули виклик тутешньому устрою служби, виступили проти "дiдiвщини", на жаль, не знайшлося серед усiх "чижикiв" застави. Оскiльки тут служили юнаки з рiзними характерами i долями, рiзним темпераментом й фiзичними даними, i нiхто не протестував - можна зробити висновок, що така поведiнка була, або найдоцiльнiшою, або це свiдчило про те, що армiя вже "вбила" в людях такi риси, як честь, досто§нство, гiднiсть, залишивши одну найголовнiшу - вмiння швидко пристосуватися до обстановки.


В душi, я смiявся над нiкчемнiстю образникiв, намагався почуватися вищим за них. В таких випадках добре допомага╓ вiра в Бога, в фатальнiсть життя. Стати вiруючим не мiг. Допомагала впевненiсть у собi, переконання у власнiй щасливiй долi, що поки-що не пiдводило. Вiрив i надiявся на краще, закриваючи на все очi.

Першочерговою задачею пiсля пiдйому, як i скрiзь в армi§, ╓ прибирання в примiщеннях. Особливо старанно i тихо ( бо "дiди" ще сплять ) цю справу мали робити в першiй кiмнатi, вiд чистоти яко§ залежав не тiльки настрiй "старших", а й власна служба в цей день: буде вона вiдносно спокiйна, чи зранку почнуться "шикування" для "виховання". На превеликий жаль призову в першiй кiмнатi жив "Хохол" - придуркуватий доходяга-садист, вiд якого чекали непри╓мностей завжди. Вiн нiколи не проходив мимо, щоб не образити чи познущатися.


Пiдлога в кiмнатах, як i все дерев'яне навколо, робилася з неотесаних i не пофарбованих дощок, якi давно вже нiхто не мив. Вранцi, хвилин двадцять всiм призовом вишкрiбати §§ шматками скла. Праця важка i безглузда, бо до вечора вiд ранiшньо§ чистоти не залишилося й слiду. Для того, щоб тiльки вимити пiдлогу, а не розвести багнюку, коли за водою треба бiгати за 200 м до арика, тратили багато часу.


*** Трохи згодом, пiсля рейду, в якому брали участь бiйцi взводу, в розташуваннi з'явився магнiтофон. Вiн працював цiлодобово. Касет мали в обмаль, тому, майже весь час, прокручували одну. Так i закарбувалася в пам'ятi брудна пiдлога, ганчiрка в руках, i "блотна" пiсня "Гоп-стоп".


В першу недiлю перебування на заставi з групи "чижикiв" нiкого не брали нi на варту бойово§ охорони, нi в мiсцевий караул - охороняти склад з бо╓припасами За тим, прибирання в кiмнатах проходило швидко. Пiдлогу в "сво§й" кiмнатi мили в останню чергу i аби як. Якiсна заправка "власних" лiжок, якi не мали простирадл, нiяких змiн в кращу сторону у виглядi примiщення не додавала, тому §х залишали як ╓.

Оскiльки, лiжок не вистачало i персональних мiсць не мали, то займали перше, що траплялося. Звечора стомленiсть валила з нiг, засинали митт╓во потрапивши на лiжко. Так i спали, не роздягаючись, зате зранку не мали проблем з вдяганням.


Ранок для призову ( коли не намiчалося супроводження старшi спали доки не приходив взводний ) найкращий i найспокiйнiший час. Бо лише пiд ранок мiцним сном засинали в першiй кiмнатi, нiкого не смикали й не чiпали. Працювати без нагляду завжди легше.

Снiдати вирушала бiльшiсть бiйцiв. В "залi", куди свiтло потрапляло через маленьке вiконце та дверi, панувала напiвтемрява. За столешницi слугували верхнi кришки вiд артилерiйських ящикiв. Взвод займав два, зрiдка три столи iз п'яти, причому стiл нашого призову стояв окремо, iншi - сидiли разом. На снiданок завжди готували щось молочне: або кашу, або кавовий напiй. Масло §ли досхочу тiльки взимку, коли воно ще не розтавало, бо холодильникiв на заставi не було. Страви отримував хтось iз "чижикiв". З хлiбом iснували проблеми ( його випiкали на мiсцевiй пекарнi в обмеженiй кiлькостi), тому отримувати два чи три буханцi на взвод ходив хтось iз старших. Ми нiколи не ходили голодними i на вiдсутнiсть апетиту не жалiлися. Просто не вiрилося, скiльки могли вмiстити нашi шлунки.


*** Звiрячий апетит, перетворив нормальних хлопцiв на рахiтiв: животи набивали повнi пiд зав'язку, а чомусь худли "на очах". Мабуть впливав клiмат та важка служба. Серед бiйцiв ходила говiрка, що "чижики" §дять за чотирьох, а працюють за двох.


Пiсля харчування хтось iз "чижикiв" залишався мити посуд в арицi, а iншi "повзли" до казарми.


*** Восени i весною вода арика кишiла рiзноманiтною iнфекцi╓ю. Вистачало одного ковтка, як неодмiнно захворi╓ш на дизентерiю чи гепатит. Для багатьох це був хороший спосiб "пошлангувати", зникнути на деякий час iз пiдроздiлу, навiть цiною втрати здоров'я. Посуд мили по черзi. Холодна вода не вiдмивала тарiлок вiд комбiжиру, а постiйна поспiшнiсть, притаманна усiм справам, не дозволяла якiсно це робити. За що, починаючи буквально з першого дня, весь призов отримував ложками чи тарiлками по лобi ( в залежностi вiд того, що брудне ). Достатньо було комусь iз старших помiтити залишки жиру на посудi, як без розбору дiставалося усiм, причому вiд кожного хто побажа╓ провести виховну роботу. Винуватець, як водиться, був один. Звичайно, угледiти за усiма недолiками важко, та ця недобросовiснiсть могла привести до важких наслiдкiв для бiйцiв взводу, тому призов рахував, що за це треба наказувати, однак не так й не усiх.


Пiсля снiданку вiдносне затишшя закiнчувалося: служба набирала новий темп. Якщо в цей день не проводилося супроводження i пiдроздiли займалися за планами командирiв взводiв, для призову починалося важке життя. "Старшi" вiдверто нудьгували, займалися власними справами. Частина "черпакiв" та "молодi" отримувала якiсь не значнi накази вiд взводного, а ми потрапляли в рутину 'службових обов'язкiв.


В казарму, без особливо§ потреби, нiхто з 'чижикiв' не заходив. Зайвий раз образять, заставлять щось зробити, або чого доброго пошлють за сигаретою.

На той час найгiрше покарання ( сигарети мали тiльки офiцери та деякi запасливi "дiди"). Викручувалися як могли: просили у взводного, в iнших пiдроздiлах. Та в бiльшостi випадкiв прийшлося повертатися нi з чим, за що отримували "маклуху". Серед призову, за порадою Андрiя Ч., встановили порядок, згiдно якому в примiщеннi завжди мали знаходитися дво╓ iз наших на випадок "виклику" в "дiдiвську" кiмнату. В противному разi, якщо нiхто не вiдкликався "виховували" увесь гурт.


Я вiдразу затямив собi просте правило, що в армi§ бiда розумним i розумiючим: дурника декiлька раз пошлють за чимось без результату пiсля чого "виховають" i бiльше не чiпають, а нормальним хлопцям нова "головна бiль". Однак ходити в "дурниках" не збирався. Не до лиця така поведiнка , та i залишки поваги до себе не дозволяли.


Зате задоволенню не було меж, якщо призов брав на зайняття взводний або хтось iз сержантiв. Перш за все нас навчили добре стрiляти з автомата. Час до обiду присвячувався стрiльбi. Вiдразу на другий день, пiсля снiданку, взявши автомати пiд командою одного з сержантiв пiшли на взводну варту. Нiхто не обмежував нас в кiлькостi бо╓припасiв: бери скiльки зможеш розстрiляти. З усмiшками дивилися старшi хлопцi як ми жменями хапали один перед одного сотнi блискучих патронiв. Iз жадiбностi понапихали ними всi кишенi та шапки.


За насипом дороги, пiд горою, тренувалися у вмiннi влучно стрiляти. Мiшенями виступали порожнi консервнi банки i гiльзи. Але ця справа виявилась не такою вже й при╓мною, як здавалося. З незвички пiсля перших вистрiляних магазинiв гудiло в головi, позакладало вуха. Розмовляли окриками. Охота пропала швидко. Якщо першi пострiли робили одиночнi, економлячи патрони, то пiд кiнець тренування повнi "рожки" вилiтали за хвилину. За пiвгодини всi 'наситилися" i чекали скорiшого закiнчення.


Стрiльба - ця "дитяча" мрiя i розвага, яко§ так не вистачало в "союзi" ( тому ми мабуть §§ за це так i любили), додавала бiльше прикрощiв, нiж задоволення. Крiм глухоти пiсля пострiлiв починала болiти голова, а потiм чекало найгiрше, те що ми не знали в "учебцi" - чищення ( або купання ) автомата. Чистити як ранiше, в навчальнiй частинi, не виходило, бо товстий шар нагару масло не брало. "Купали" зброю в бензинi. Хоч i говорили, що вiд цього вона псу╓ться, та на якихось рiк чи два вистачало, бо довший строк рiдко який автомат витримував в таких умовах.


*** На наступних зайняттях приходилося через силу заставляти себе "випустити" зайвого патрона. Незважаючи на небажання замордованих шумом вух, вiдточував майстернiсть в цiй справi. Коли розбивати порожнi банки набридло - починали придумувати новi мiшенi, стрiляти з рiзних положень. З кожним днем все краще i краще влучав, вчився "вiдчувати" зброю.


Ввечерi другого дня призов вперше "пошикували". В першiй кiмнатi, де на весь розмах тривав процес "планування" ( курiння "плану" або анашi ) зiбралися "дiди" з рiзних пiдроздiлiв. В наркотичному угарi хлопцям захотiлося розваг, а §х без "чижикiв" в армi§ нiколи не бува╓. Була десята вечора i товаришi до того часу вже спочивали. Менi випало чергувати: топити пiчки, "лiтати" у справах.


*** По черзi, десь близько двох годин кожен з "чижикiв" мав вночi топити пiчки в кiмнатах i заодно "вирiшувати проблеми" бiйцiв старших призовiв.


Усiх швидко пiдняли i сонних вишикували посеред кiмнати. "Нi живий, нi мертвий" сидiв бiля пiчки i чекав, коли накажуть стати в шеренгу. Та те, що земляк "дiд" на сьогоднi врятувало. Про мене говорили схвальнi вiдклики, казали, що "врубаюся" в службу. З соромом вислуховував усю цю балаканину: i без них знав чого вартий, та страх перед розправою скував волю. Треба було б стати поруч сво§х, бо допомогти §м не мiг. Однак власна сорочка, як говорять, ближче до тiла.


*** Якби знайшовся серед нас хоча б один лiдер, який змiг би кинути виклик "режиму" виступити проти такого до себе вiдношення, можливо його пiдтримали б останнi. Але всi жили за принципом "своя хата з краю", i тому нiхто, за власним бажанням, нiчого не хотiв робити за iншого. Лише найближчi товаришi якось старалися допомагати один одному та цього все одно було замало.


Не змiг i я пiднятися вище власного страху. Спробуй пiдстав свою шию пiд удари, коли в примiщеннi два десятка "готових" мужикiв, що не мають найменшого спiвчуття до тебе? Спробуй скажи щось проти? Найправильнiша поведiнка щоб вижити, але така не красива i бридка, навiть самому.

З замиранням серця спостерiгав як товаришi по черзi пiдходили до чотирьох "дiдiв" i отримували так званi "маклухи" ( удар рукою по ши§). "Вiдпускали" §х два наших, мiнометник Роман i танкiст. Дехто з хлопцiв вiд удару падав на колiна, iншi тiльки втрачали орi╓нтацiю i здивовано дивилися навкруги. Кожен удар супроводжувався вигуками схвалення чи навпаки - зневаги, як до того хто б'╓, так i до того на чию шию попадала рука. Натовп звiрiв вiд вигляду безпорадних, падаючих на пiдлогу "чижикiв". Один за одним товаришi, пройшовши "процедуру", зникали в нашiй кiмнатi. Екзекуцiя пiдiйшла до кiнця, та ще довго тривало обговорення результатiв.

Перед очима стояли жахливi картини приниження, а я почувався мабуть гiрше за всiх. Це нiби мене сiм разiв пустили по колу i я пiсля цього знаходився разом з кривдниками, вдавав iз себе спокiйного. Доводилося пiдтримувати розмову, згоджуватися з оцiнками "виховання". Вiдчував себе зрадником, що завдяки земляковi уник знущання. В душi кипiла ненависть до цих людей. Як швидко люди забувають про страждання!


*** Об'╓ктивно кажучи, "смак" маклух взнав ранiше за однопризовникiв. Ще вдень ходив за сигаретами на другий поверх будинку де мешкав мiнометний взвод i потрапив на Романа. Цей татарин наводив жах на 'чижикiв' жорстоким характером.


В нашi "обов'язки" входило не тiльки знання кiлькостi днiв, що залишилися до приказу ( ми рахували §х щодня i прокинувшись вночi могли назвати правильну цифру ), а ще й багато рiзних армiйських "приколiв". На запитання Романа, перед тим як отримати сигарету, вiдповiдав правильно. Не знав тiльки що робити i говорити, якщо мене залишатимуть прапорщиком, за що був "нагороджений" маклухою. Вiд удару iз очей "полетiли iскри", виникло легеньке запаморочення. З того часу зненавидiв Романа, i хоча бiльше той нiколи мене не чiпав, неприязнь не зникла до кiнця служби на заставi.


Наступнi днi пiсля обiду разом зi взводним призов займався вивченням "тактики проведення бойових операцiй", вiдпрацьовували вмiння займати позицi§ на точках в супроводженнi та вести бiй в складi взводу. Призовом сiдали в "бетеерi" i пiд наглядом офiцера мчали на ньому за бетонку пiд гору, де за наказом вистрибували з люкiв у повному бойовому спорядженнi, займали вогневi позицi§, маскувалися i готувалися до вiдбиття атаки умовного ворога. Важко давалися першi навики. Збивали лiктi i колiна, коли вистрибували з невеликих бокових люкiв. Особливо незручно бiгати в не пiдiгнаному спорядженнi, на ходу сiдати в "броню". Але спортивна пiдготовка добре допомагала долати перешкоди. Завдяки тренуванням бiльшiсть однопризовникiв навчилися це робити, а от земляку Сергi╓вi М., який до того часу вже мав репутацiю невдахи, нiяк не вдавалося вкластися в нормативи.


Найгiршим часом для призову став вечiр. Темнiло близько шосто§ години i починався довгий, жахливий час "польотiв". Кожному не терпiлося за будь-яко§ причини вирватися iз примiщення, що перетворилося на мiсце знущань. "Черпаки" та "молодi" вже вийшли з пригнiченого стану пiсля вiд'§зду дембелiв, "позвiрiшали". Очiкувана свобода для них перетворилася в тортури для нас. Усiм натерпiлося зробити свiй внесок в "виховання чижикiв", адже вони такi недотепи, нiде не встигають i службу "не тягнуть". Нашi перемiщення по кiмнатах пожвавiшали. Пiшки, тобто на поспiшаючи, можна стало ходити тiльки, коли нiхто не бачить, та й то з небезпекою бути помiченим i цим накликати бiду. Не дивлячись на чисельнiсть призову справлятися iз "порученнями" не встигали. Раз по раз, iз "дiдiвсько§" кiмнати лунало ненависне - "один", i чергова жертва йшла в невiдомiсть. Повезе - заставлять щось принести чи зробити, нi - станеш об'╓ктом "приколiв".


Пiсля подiй другого дня зненавидiли "гостей" з iнших пiдроздiлiв. Вечори, коли вони навiдувалися в "дiдiвську" кiмнату стали найгiршими. Тодi мiсця ставало замало усiм. Ми бiгали мов зацькованi вовки. Хотiлося одного, щоб скорiше всi " обкурилися" та полягали спати. Старшi хлопцi дуже полюбляли слухати розповiдi на "любовнi" теми, особливо в "веселому" станi. За час, котрий вони провели разом, кожен знав про iншого якщо не все, то багато чого, тому свiжi люди з §х життям були дуже доречнi. По розповiдях серед "чижикiв" спецом вiдразу став Iгор Б.. Його емоцiйнi оповiдання, що супроводжувалися жестикулюванням i такою кумедною мiмiкою завжди викликали загальний смiх та схвалення. По ходу задавалися запитання вiдверто провокацiйного характеру й чергова вiдповiдь на них приводила до вибуху iстеричного смiху, який i смiхом то назвати не можна, а наркотичним ревом. Iнодi 'приколи' ставали жорсткiшими. На Сергi╓вi Т. обкурений "Башмак" разом iз "Старим" ( найстарший серед взводу солдат ) вiдпрацьовували удари "ногами в корпус". Заставляли його одягти два бронежилета, каску i починали лупцювати. Кожен удар приводив, як що не до падiння, то до помiтного просування Сергiя по стiнi, бiля яко§ той знаходився. Вiд вживання наркотикiв голоси хлопцiв ставали писклявими, зовсiм, як дитячi. Бридко чути iдiотськi смiшки i гигикання, що супроводжували розвагу. Ну, а вiдпускання "маклух" на силу та ефектнiсть стало звичною справою. За минулу недiлю вiдбулося чiтке розшарування призову на тих, хто "вруба╓ться" i хто - нi. Останнiм найчастiше дiставалися ролi жертв. Так, поступово, люди займали мiсця в i╓рархi§ взводу.


Перед вiдбо╓м, з подачi "черпакiв", всiм призовом гучно читали непристойного вiршика для "дiдiв" i говорили кiлькiсть днiв до дембеля. Говорили не задумуючись, не турбуючись про приниження цим сво╓§ гiдностi, бо в головi, до того часу, iснувала лише одна всеохоплююча думка про сон. "Зачинщиком" "лiтературних читань" завжди виступав Iгор. Правда, з усього цього неподобства мали величезну вигоду: чим скорiше вiдчита╓мо, тим швидше ляжемо спати. Пiсля закiнчення 'декламування ' бажали "дiдам" на добранiч, i отримавши схвальну вiдповiдь, митт╓во падали на лiжка.


Але не усi. На чергуваннi залишалися один чи два хлопця, в залежностi вiд планiв в першiй кiмнатi на вечiр. Частiше за всiх, першу змiну чергував я, бо мене заради 'приколу' не чiпали. Серед призову цi часи по праву рахувалися найважчими. За двi години вимотувався до краю. Сприймав першу змiну, як свiй обов'язок перед товаришами, борг, який платив §м за сво§ "привiле§". Правда, що стосувалося "виховання", то не випадало жодного дня, щоб два чи три рази на протязi доби мене не чiпали ( морально або фiзично ), як iндивiдуально, так i в складi призову за недолiки в виконаннi "службових" обов'язкiв. Били нас переважно в груди по другому ╜удзику гiмнастьорки, називалось це "рiвнянням ╜удзикiв". У бiльшостi з "черпакiв", а переважно вони "займались" з нами, знаходилися сво§ улюбленi способи покарання. Хто полюбляв 'маклухи', хто удари долонями ( кулаками бити заборонялось). Груди мали синiй колiр i болiли весь час, щелепи взагалi не можна було мiцно стулити. I так тривало кожного дня.


Коли, нарештi, навкруги все затихало, наступав час роздумiв i осмислення подiй, що вiдбулися за день. Ще в бригадi, якось натрапив на словник по фiлософi§, який тепер, вночi, мiг спокiйно почитати. Робив це через силу, щоб зовсiм не отупiти вiд такого тваринячого життя де головними стали §жа та сон. Читав i усвiдомлював, що нiчого не розумiю. Знов i знов повертався назад, перечитував, старався запам'ятати. Книга приносила моральне задоволення, ╓днала мене з минулим студентським життям. Задовольняло i те, що замiтки були коротенькi: я встигав пройтись по кiмнатах i пiдкинути дров в пiчки.


Дров завжди заготовляли в обмаль, тому кидав §х надзвичайно економно: по однiй трiсцi й тiльки тодi, коли попередня згорала повнiстю. Вiд такого опалення тепла майже не вiдчувалося, зате "йшов дух".

Бiда наставала, коли хтось iз старших замерзав. Вiн вставав i накидав повнiсiньку пiчку. Дрова швидко згорали i "топнику", що чергував останнiм нiчим було палити. Той пiднiмав усiх й приходилося вишукувати будь-що здатне горiти, щоб дотопити в першiй кiмнатi. Iнодi хтось, переважно то був Сергiй М, засинав i всi грубки згасли. В такому разi вранцi на нас чекало "виховання".


Перший тиждень перебування у взводi i наступнi за ним стали найважчими в службi i, мабуть, в життi. Витримати усе, здавалося, було вище за людськi сили.


4.4. Втягу╓мося в службу.


Минали днi. Призов стали залучати до охорони застави на взводнiй вартi бойово§ охорони. Пост складався з двох землянок. В однiй iз них, лежали запаснi частини для "бетеерiв", а у другiй, сполученiй з першою окопом, розмiщалася чергова варта. Землянка для бiйцiв з середини була оббита дошками, мала хорошi широкi дерев'янi нари з матрацами i подушками, грубку та невеликий стiл з лавкою. Поруч, в капонiрах, стояли справнi "бетеери" i ще один, не так давно пiдбитий i спалений.


В охорону заступали чотири бiйцi в двi змiни. Одна несла варту з вечора до години ночi, iнша - до ранку. Зi взводу ходили в караул переважно "черпаки" i "молодi". Потрапити на варту 'чижику' рахувалося за удачу, а разом з порядними хлопцями ще бiльшою. Та, на жаль, невелика частина негiдникiв псувала увесь колектив, впливала на наше вiдношення до старших призовiв, робила його негативним. Тому отримати наряд разом з кимось iз них означало, м'яко кажучи, доволi непри╓мностей. В кращому випадку, коли склад варти задовольняв, хлопцi призову намагалися вiдразу ж зникнути з розташування взводу i вiдправитися на пост, що не завжди вдавалося, бо "чижикiв" за розпорядженням "замка" не поспiшали вiдпускати до вiдбою.


*** Крiм нарiкань з боку однопризовникiв за "шлангування", можна було нарватися на "виховання" кимось iз 'старших' з тi╓§ ж причини. Для тих, хто залишався в розташуваннi, вiдлучення одного чи двох бiйцiв призову на варту означало багато зайвого клопоту, "незапланованi польоти" i збiльшення часу нiчного чергування, тому такi наряди ми зустрiчали без радостi.


Найгiрше випадало потрапити вартувати разом з одним iз взводних "придуркiв". В такому випадку, вночi приходилося нести службу за двох. Якщо час iнодi дiлили порiвну, або несли службу разом, то тепер, всi шiсть годин приходилося одному боротися зi сном. З холодом ще можна якось справитися, а от сон перебороти ставало неможливо.

Органiзм не витримував навантаження. Людина засинала навiть пiд час ходьби. Бувало йдеш, начебто усе бачиш, а прокида╓шся, боляче вдарившись головою об землю чи автомат. Та все одно, повз певний час пiсля цього, сон знову пiдступно закривав очi, туманив розум. Ноги пiдкошувалися, хотiлося передихнути. Можна обпертися об 'бронiк', але це однозначно означало сон i могло призвести до величезних непри╓мностей чи навiть злочину. Щоб не придрiмати, треба було через декiлька хвилин стрiляти одиночними пострiлами. Натиснув на гашетку, i, немов довбнею по головi вдарили: в вухах шумить, очi вiдкриваються. Цим ти не тiльки проганяв сон, а й давав знати сво╓му напарнику, який в цей час сидiв в землянцi, що ти на сторожi. Змовк автомат - охорона спить.


Нiхто, мабуть, не змiг пройти випробування сном, щоб не задрiмати. Не дай Бог, трапився б напад на заставу, або душмани стали смiливiшими - не одна з них навiки заснула мертвим сном. Навiть усвiдомлюючи усю вiдповiдальнiсть задачi, фiзично не могли заставити себе триматися, напружуючи останнi сили. Коли §х не вистачало наступала апатiя до всього, а цього ворога нiяк не перебороти, якщо не вiдпочити.


Добре вартувалося, в мiсячнi ночi. Тодi все навкруги виднiлося засвiчене м'яким сяйвом, почувалося спокiйно. А коли ночi випадали темними, а видимiсть нульовою, поволi в душу закрадався страх за себе i товаришiв. Вiн допомагав у боротьбi зi сном, та ненадовго. Iнодi, мертвецьку тишу афгансько§ ночi порушувало вiдчайдушне виття шакалiв, схоже на плач дитини. Вiд нього ставало моторошно, бо починалося це завжди раптово i було настiльки несподiваним, що першi рази здригався й намагався мерщiй послати пару куль у напрямку тварин. Та, звикнувши до 'концертiв' став розумнiшим, оскiльки вже знав, що шакали виють тiльки тодi, коли §х нiхто не турбу╓.


*** Звiрi приходили до ями з смiттям за дорогою, куди з 'точки' викидалися порожнi консервнi банки та залишки §жi. При свiтлi мiсяця добре виднiлися §х силуети, чулася метушня та гарчання, торохтiння порожнiх банок.


З настанням ранку служба "чижикiв" на вартi закiнчувалася. Залишалися хлопцi старшого призову, а нас вiдправляли в розташування. Якщо взвод ви§жджав в супроводження, за бурхливим ранком, наступав день вiдносного вiдпочинку.

Найбiльш привiлейованим нарядом рахувалася внутрiшня охорона. Заступали в нього усi пiдроздiли застави по черзi. На вiдмiну вiд взводного посту охорони, з цi╓§ варти нiхто не мав права забрати солдата просто так, за порядком мав слiдкувати черговий офiцер. Однак, перебувати в кiмнатi вiдпочинку наряду вдень, було ризиковано: можна накликати гнiв 'старших', та й свiй призов прибiгав з проханнями про допомогу. Бiльшiсть хлопцiв, не дивлячись на погрози, не бажала йти в розташування пiдроздiлу, вiддаючи перевагу вiдпочинку. Це i не дивно, адже, що потрапити на "процедури" за "шлангування", що отримати §х в процесi "польотiв" рiзницi не мало. Тiльки в разi "велико§ потреби" приходилося вiдлучатися в ненависну казарму, де нiчого хорошого не чекало. Лише, якщо взвод ви§здив на супроводження, з'являлася невелика можливiсть перевести дух. Вночi в цьому нарядi варти змiнювали через 2 години, а вдень вартував хтось один. Пiсля взводно§ - ця варта здавалася курортом.


В цей час на заставi гостро постала проблема дров. Запаси, якi ще влiтку зробив Андрiй Ч., швидко закiнчилися i тепер приходилося шукати все, що горить, скрiзь де можна i де нi. Канючили, вiдпрацьовували або крали ящики в артилеристiв та танкiстiв, розламували будь-що дерев'яне й "непотрiбне". Навiть в туалетi до кiнця зими залишилися тiльки колоди, на яких колись була настелена дерев'яна пiдлога. За лiченi днi розiбрали одну iз двох недавно збудованих затишних альтанок, що знаходилася далi вiд будинкiв, а свою, бiля входу, вимушенi були оберiгати вiд "чижикiв" 7 роти. До кiнця сiчня в залах §дальнi майже не залишилося столiв i лавок, а танкiсти §ли стоячи.


Пiсля того, як рiзними "правдами i не правдами" запаси деревини на нiч стягувалися до будинку, поставала проблема, як §х порубати. "Рубати" доводилося молотком або траком з гусеницi танка. Що не розбивалося ( колоди та стовбури дерев ), то розпилювалося старою заiржавiлою пилою. Хорошi ящики з пiд снарядiв i мiн стали бажаною здобиччю. Крiм того, що дрова з них горiли добре, вони ще й вiдмiнно "рубалися".


Вечори в казармi всi, як один, проходили за схожим сценарi╓м. Безкiнечнi "польоти", стомленiсть, приниження i безмiрна злiсть на хлопцiв старшого призову. Зрiдка у розташування на декiлька хвилин заходив взводний. Але це нiчого не змiнювало в нашому життi. ╢диною користю вiд його приходiв стало влаштування вахти на бiля вхiдних дверей пiд час "планування" в першiй кiмнатi. Сто§ш i безмежно радi╓ш з того, що нiхто нiкуди тебе не може нi послати, нi прогнати з цього мiсця, i в той же час "при дiлi" - нiхто не причепиться, що не працю╓ш. До вiдбою на декiлька годин включали свiтло. Електроенергiю виробляв невеликий двигунець, що надривно торохкотiв на всю заставу, спiваючи жалiбну мелодiю, яка боляче вiдгукувалася в мо§й зморенiй службою душi, "рвала" §§ на шматки. Бувало, йдеш з §дальнi i дума╓ш, який морок чека╓ на тебе в освiтлених кiмнатах i так сумно ста╓, так не хочеться йти туди. Подавити в собi цi почуття, переступити над страхом iснування було необхiдно кожному з мо§х друзiв, але так важко!


4.5. Супроводження та рейди: погляд збоку.


На вiдмiну вiд взводу ПТВ, в 7 ротi, наш призов вiдразу включився до справи. Зустрiчаючись iз однопризовниками, вiдчували, що багато в чому "вiдста╓мо" вiд них. Не терпiлося скорiше перевiрити себе, самому вiдчути, яка вона - "основна робота" - супроводження колон автотранспорту.

Закiнчувався мiсяць сiчень. На календарi - 22 число. Як водилося, в день супроводження, зранку в небi "висiли" вертольоти, чулися гучнi вибухи артилерiйських снарядiв i "хлопки" НУРСiв на Нагаханському поворотi. Призов займався сво§ми звичайними справами. Артилерiя на 'точцi' мовчала, бо вона "працювала" в сторону Кандагару та Кокарану. Мiж будинками, в капонiрi, мiстилася штабна бронемашина з довжелезною антеною, бiля яко§ завжди можна було почути по рацi§ про хiд супроводження. "Бронiки" роти i взводу ПТВ вже вiдправилися на "свiй" вiдрiзок шляху.


Минуло з годину пiсля виставлення, пройшла одна з колон. В "зеленцi" панувала вiдносна тиша, що порушувалися поодинокими пострiлами. Солдати вигрiвалися в теплих променях сонця. Оманливу тишу розiрвали декiлька несильних вибухiв, зчинилася стрiлянина. Ефiр враз заповнили розмови: рапорти сержантiв i накази командирiв. Найчастiше вживалася цифра 300, що означала наявнiсть в пiдроздiлi поранених. Схвильований голос командира одного з взводiв роти доповiдав старшому, що в результатi обстрiлу ╓ жертви. Новина схвилювала усiх на заставi. Адже не виключено, що зачепило когось iз товаришiв або друзiв. Зi сторони позицiй роти в супроводженнi, в напрямку Елеватора помчав на повнiй швидкостi "бронiк", i в той же час, один iз вертольотiв, що кружляв над горами, термiново почав знижуватися.


*** Поранених та вбитих пiд час супроводження забирали вертольоти прикриття - Мi-8. Потерпiлих привозили сюди з вiдрiзкiв починаючи з "Чорно§ площi" i аж до кишлаку Махаджарi, що був останньою точкою супроводження перед пустелею. З мiста та передмiсть ближче до аеропорту хлопцiв везли на 'бетеерах' прямо в шпиталь.

За кiлька хвилин 'бронiк' примчав до вертольота, що приземлився на бетонцi поруч з заставою. Нi на мить не зупинилися лопастi, доки поранених бiйцiв з бетеера переносили в черево гвинтокрило§ машини. Згодом, пiдiймаючи куряву, той взяв розгiн i поринувши в небо зник за горами.


Iсторiя виявилася трагiчною. Постраждало тро╓ бiйцiв вiд сво╓§ ж мiни, яка впала на дах будiвлi, де вони вели спостереження. На щастя ( якщо тут можна вжити цей вираз ) нiхто не загинув. Але поранення виявилися жахливими.

Одним з потерпiлих виявився Вiктор М.. Вибуховою хвилею йому пошкодило очi: "вивернуло" §х в середину. Ще одного, високого i симпатичного юнака мого призову, якого добре знав, серйозно поранено в руку. На жаль рана виявилась дуже важкою: осколком розтрощило кiстки руки.


*** Через кiлька мiсяцiв в роту прийшов лист, в якому хлопець повiдомляв, що його комiсували, а руку вкоротили на декiлька сантиметрiв, та головне - вона працю╓. Радiв з приводу закiнчення служби. Що ж, я його добре розумiв: головне що лишився живий, i бiльше не треба бачити кожного дня "морди" ненависних дiдiв, терпiти §х знущання.


Третього хлопця не знав i яке в нього поранення не пам'ятаю. Першi втрати застави в цьому роцi. Жоден з хлопцiв бiльше не повернувся. Спiвчували §х горю, обурювалися на злочин невмiлого остолопа-мiнометника, судити якого вимагали за во╓нними законами. Безмежно було шкода Вiктора, для якого вже не буде бiльше щастя бачити нi природу, нi сво§х майбутнiх дiтей. Думав, як до цi╓§ перемiни вiднесеться дiвчина, про яку хлопець з любов'ю розповiдав в бригадi. Скiльки горя водночас для десяткiв людей! Вiйна, на жаль, не пробачала помилок i розплачувалися за них хлопцi кров'ю та калiцтвом. Однак, застава рахувалася вiдносно спокiйною i не такою небезпечною для життя як iншi.


Iз спогадiв Валерiя М. З бригади разом з поповненням 8-о§ роти потрапив в пустелю, в розташування батальйону. Звiдти нас вiдправили на заставу Пассаб. 'Точка' знаходилася на вiдстанi кiлометра вiд насипу дороги i з усiх сторiн була оточена садами та виноградниками, в яких душмани накопали окопiв й блiндажiв. Спiвiснування з ними нiяк не можна було назвати мирним i це ми вiдчули в перший же день по при§здi.

Пiзно ввечерi, "духи" влаштували "урочисту зустрiч" з салютом i фе╓рверком. На фортецю обрушився шквал вогню. Такого я ще не бачив. Мiни вибухали на територi§ застави, вiд влучання гранат рушилися стiни, падали вбитi та пораненi хлопцi. Бiй тривав бiльше години. По його закiнченнi недорахувалися багатьох. Одного з "чижикiв" було вбито, двох поранено.


26 сiчня бригада виступала в рейд. Вiд взводу на операцiю готувалися декiлька чоловiк iз вогнеметного вiддiлення.


*** Вогнемети "Рись" зарекомендували себе досить ефективною збро╓ю при "викурюваннi" духiв з примiщень i блiндажiв, тому без вогнеметникiв не обходився жоден рейд, натомiсть як увесь взвод в них участi не приймав. Командував вiддiленням Пашкин земляк - Володя Б.. Хлопець вiдрiзнявся вiд останнiх дембелiв байдужiстю до всього, що не стосувалося його особисто. Такий собi "справжнiй" дембель. "Чижикiв" не чiпав. Щиро спiвчував Пашi, з яким iнодi вiв розмови в альтанцi бiля будинку. Нормальний мужик без всяких крайностей. На бiду, захотiлося йому "бакшишу", адже через декiлька мiсяцiв збирався додому. Того, що мав, здалося замало, от i попросився в рейд. Дембелi мали "негласне" право не ризикувати в останнi мiсяцi служби i командири взводiв намагалися §х не брати на операцi§. У взводi, навiть iснувала черга серед вогнеметникiв, тому бажаючих вистачало.


Довго вiдмовляли Володю вiд цього кроку його друзi та не вговорили - з трьома бiйцями взводу вiн посилив вогневу мiць 7 роти, що вiдправилася в рейд. Проходження бойово§ колони бригади повз точку справило неабияке враження. Сотнi одиниць рiзно§ технiки близько двох годин §хали в напрямку Нагахану. Рух бригадно§ колони вiдкривав саперний танк. Його велетенськi протимiннi катки гучно торохкотiли по бетонцi. За ним на деякiй вiдстанi сунула група з декiлькох танкiв та "бронiкiв" - однi╓§ iз рот першого батальйону. Потiм з-за повороту викотилися БМП десантникiв, за якими, в оточеннi взводу танкiв, машин охорони iз складу розвiдроти та "шилки" ( зенiтна установка ) прослiдували два штабних 'бронiка' з комбригом на чолi.


Все далi просувалася "голова" колони, а кiнця §§ не було видно. Повз заставу про§здили новi пiдроздiли, на змiну бронетранспортерам та танками з'явилися автомобiлi ремроти, мiнометних батарей, артилерiйськi тягачi з гарматами. Така кiлькiсть авто та бронетехнiки приголомшувала. Бригада вийшла в рейд великими силами. В гарнiзонi залишилися лише окремi тиловi пiдроздiли та батальйон охорони. Останнiми проходили бронiки 2 батальйону, що знiмаючи за собою супроводження, вливалися в бригадну колону. Уся велетенська "змiя" колони, розмiстилася кiлометрах в 10 напроти застави, пiд горами за "зеленкою". Звiдти, того ж дня, пiдроздiли почали прочiсування, при пiдтримцi вертольотiв бойового забезпечення.


Початок великого рейду означав для призову закiнчення адаптацiйного перiоду. Тепер, колони на вiдрiзку Кокаран прикривав тiльки один наш взвод. Ми повиннi були займати i сусiднi дiлянки 7 роти, тобто "закривати" втричi бiльше територi§. Наставав час виходу "на роботу", перевiрки, на що кожен iз нас здатний.


4.6. Мо§ першi супроводження.


Ранок дня супроводження, про яке взводний говорив ще звечора при вiдвiдуваннi розташування взводу, для "чижикiв" починався, як завжди. Змiни в розпорядку стосувалися тiльки старших призовiв.

Пiсля закiнчення прибирання в кiмнатах, яке проходило вдвiчi швидше, нiж в звичайний день, споряджали рюкзаки, заповнюючи §х патронами, гранатами та сигнальними димами, забивали порожнi магазини, якщо такi ще були. Бiльшiсть роботи робилося звечора, та на ранок неодмiнно щось залишалося, доводилося розподiляти обов'язки. В той час, як взвод тiльки йшов до §дальнi, деякi з нас, уже поснiдавши, поспiшали в розташування. Треба було встигнути зiбратися самому при цьому постiйно вiдволiкаючись на рiзнi "прохання" та накази старших. Для них вибирали кращi бронежилети, приносили вiдсутнi магазини. Iнодi когось iз хлопцiв призову посилали за "довгими" магазинами, що оцiнювалося як привид для "виховання" пiсля операцi§, бо знайти на заставi магазини з ручного кулемета Калашникова (РКК), якi вмiщували 45 патронiв замiсть 30-ти, як в звичайному "рожку", було важче, нiж пачку хороших сигарет. Приходилося випрошувати або викрадати §х у "молодих", хоча, в будь-якому випадку, "непри╓мностi" - забезпеченi.


В амунiцiю, крiм рюкзакiв з бо╓припасами, входили бронежилети та каски, пiдсумки для магазинiв. Бронежилети нашому призову дiсталися здебiльшого 54-56 розмiрiв. Велетенськi, з зiпсованими застiбками, вони телiпалися на ши§, мов те ярмо у бикiв. ╢дина порада прихватити §х ременем, на якому вже гирею висiв пiдсумок з повними магазинами. Довершувала усе вбрання каска iз зiпсованими "нутрощами", вiд чого вона ставала дуже глибокою, такою, що тiльки очi виглядали. Вигляд мали далеко не хвацький. I справа не в розмiрах, а в тому, що воювати в такому спорядженнi не просто важко, а майже неможливо. Сидiти i не швидко перемiщатися ще можна було, а от бiгти - зась! Пiдсумок нестерпно бив по нозi, бронежилет гойдався на ши§, мов маятник, весь час порушуючи рiвновагу, каска сповзала на очi, на плечi давив тягар рюкзака з бо╓припасами. Вести прицiльний вогонь в таких умовах важко навiть для професiонала. Спорядження, як потопаючому камiнь на шию, замiсть рятувального круга. Та вибирати не доводилося. I одягнувши усе це добро, призов очiкував наступну команду.


Коли приготування скiнчалися, взвод шикувався вартi бiля БТРiв. Сержанти перевiряли нашу готовнiсть, кiлькiсть бо╓припасiв в рюкзаках, пiдгонку амунiцi§.

"Сво╓рiдно" перевiрялася справнiсть каски. Один з сержантiв брав автомат i бив ним по головi. Якщо каска нормальна, то солдат отримував легеньке запаморочення ( як вiд маклухи). А якщо в шоломовi не вистачало внутрiшнiх опор для голови, а §х було бiльшiсть i вини тут нашо§ нiяко§, удар припадав на голову без амортизацi§, все одно що молотком вдарити. Серед призову такi перевiрки рахувалися верхом цинiзму i знущання, бо вiдсутнiсть у касцi опор видно як кажуть неозбро╓ним оком, але що мали робити - командир мав право?! Правда, таке траплялося рiдко.


Пiсля цього взвод отримував бойовий наказ вiд взводного, ми займали мiсця на 'бронiках' i чекали команди на ви§зд вiд командира роти, який вiдповiдав за виставлення усiх пiдроздiлiв застави. Перед початком "виставлення" мотострiлкiв на всю мiць "працювала" артилерiя, танки, вертольоти. Повiтря було насичене гучними вибухами, якi переростали в один безперервний грiм. Вiйна разюче контрастувала з навколишньою ранковою тишею природи, коли вона тiльки прокида╓ться пiсля ночi, виглядала не доречною, не логiчною, як i наше перебування тут.


Артпiдготовка завжди велась iнтенсивно, що, одначе, нiколи не впливало на прохiд колон. Першими завжди рушали з 'точки' танкiсти з саперами на бортах, за ними - 'бронiки' роти, ми замикали колону. Сапери. Цi вiдчайдушнi хлопцi завжди ризикували найбiльше. В випадку душмансько§ засiдки, нiщо не могло врятувати §х вiд смертi, крiм, хiба що, щасливого випадку. Вони йшли попереду бойово§ колони, прощупуючи узбiччя дороги довгими металевими штирями, в супроводi двох бiйцiв, якi §м допомагали та "прикривали". Помiчники дивилися за наявнiстю проводiв вiд вмурованих в бетонку фугасiв, сапери - шукали протитанковi мiни. Хлопцi були беззахисними, i перед автоматною чергою, i перед мiною - сюрпризом, що тодi вже почали з'являтися у "духiв".


*** Пiдривне ремесло душманiв постiйно вдосконалювалося. З кожним новим мiсяцем мо╓§ служби у них з'являлися технiчнi новинки, що приводило до чергових смертей саперiв. Якщо взимку, в бойових дiях, наступало вiдносне затишшя, то ближче до лiта бо§ розгорталися з новою силою, i "iндикатором" активностi "духiв" стали втрати серед саперiв. Важко зрозумiти, як §м вдавалося настроювати себе на службу. Адже, якщо у мотострiлка якийсь шанс вцiлiти ще залишався, то вони його практично не мали. Дуже мало саперiв доживали до щасливого дня звiльнення.


На заставi "Елеватор" §х служило четверо. Особисто знав двох. ╥х долi типовi: один - пiзнiше стане закiнченим наркоманом, якого видаватимуть бездумнi очi та обтягнутий шкiрою скелет; iнший ( Дмитро) загине через пiвроку ( пiд час рейду хлопець наступить на мiну i вмре вiд втрати кровi, яка битиме двома фонтанами з культi, що за мить до цього ще були ногами ).

Вслiд за саперами просувалася вперед "броня" колони: взвод танкiв та "бронiки". На певному, завжди практично одному i тому ж мiсцi, спiшувався взвод, що першим заходив в "зеленку". На Кокаранi - це були ми. В пам'ять врiзалися картинки найпершого супроводження на Кокаранi.


Вiдразу за "Голубими куполами" "бронiк" зупиня╓ться, зiстрибу╓мо на гладеньку бетонку. Трохи попереду сто§ть танк i "працю╓" по тих мiсцях, куди зараз ма╓мо рушати: раз по раз викида╓ iз свого дула смертоноснi сполохи вогню. Ранковий туман змiшу╓ться з пилом, що пiдiйма╓ться вибухами снарядiв. Взводний розподiля╓ бiйцiв на двiйки: з старшим бiйцем йде хтось iз "чижикiв". Отриму╓мо останнi iнструкцi§ й руша╓мо. Коли взвод порiвню╓ться з танком, той зненацька робить пострiл, примушуючи всiх здригнутися вiд несподiванки. Вiд приголомшливого удару по барабанним перетинкам присiда╓ш, на якусь мить втрачаючи вiдчуття дiйсностi, в головi сто§ть дзвiн вiд вибуху. Бiль в вухах не вщуха╓ до кiнця супроводження.


Тверде покриття дороги, що захища╓ ноги вiд "несподiванок", закiнчу╓ться - група спуска╓ться в "зеленку". В цю мить iнстинктивне вiдчуття небезпеки заставля╓ мозок працювати з здво╓ною швидкiстю. Зiр ловить найнезначнiшi коливання дерев, порухи в глибинi садiв. До болю в очах вдивля╓шся в землю, боячись необачно наступити на пiдозрiлий предмет або свiжо розриту землю. Кожен з нас - сконцентрований вираз уваги. Двiйки займають позицi§. Густота розташування обумовлю╓ться кiлькiстю бiйцiв у взводi, але всi точки спостереження обжитi, пiдготовленi й пристрiлянi. Одначе, це i ╓ основним §х недолiком, бо про них добре вiдомо i "господарям" землi - душманам. Вибирати кожного разу новi мiсця не в змозi, оскiльки вiдрiзок обмежений. Щорiчно взвод платив сво╓рiдну данину: "духи" виставляли мiни та фугаси, на яких пiдривалися хлопцi, тому кожного разу командир наголошував бути обережним та уважним. Будь-яка пiдозрiла змiна, за час нашо§ вiдсутностi, фiксувалася. Про всяк випадок дозволялося такi мiсця прострiлювати з автомата. Все ж безпечнiше, нiж втратити ногу або й життя так безглуздо.


На вiдстанi близько ста метрiв вiд дороги протiкав арик, за i перед яким розкинулися виноградники. Повз нього ми i розмiщалися. Взимку арик був сухим, тому служив за окоп. Перш, нiж скинути важкий рюкзак i влаштуватися зручнiше, один з групи обдивлявся мiсце, а iнший вiв спостереження за "зеленкою". Якщо щастило потрапити з порядним хлопцем, то попереду очiкували кiлька при╓мних годин спiлкування. В противному разi супроводження перетворювалося в каторгу. Крiм постiйного перебування в напруженнi доводилося терпiти моральний гнiт i друге було важче.


Точки" вели спостереження та прострiлювали мiсцевiсть перед собою. В перших супроводженнях "чижикiв" заставляли стрiляти майже безперервно, що позитивно впливало на якiсть вогнево§ пiдготовки. За кiлька тижнiв тако§ "працi" бiльшiсть з нас досить добре вмiли влучати в найменшу мiшень. Я вiдчував автомат, що нiби став продовженням мене самого, як частину свого тiла, й мiг з впевненiстю сказати куди i як полетить куля щойно випущена. З досвiдом прийшла висока точнiсть влучання. До проходу автоколони вогонь вiвся поодинокий. Чекати доводилося довго, iнодi до обiду. Зморенi однопризовники вiд постiйного перебування в напруженнi в однiй позi починали дрiмати. Органiзм вiдмовляв розуму. Тiльки-но зручно влашту╓шся очi автоматично починають закриватися. Важко заставляти себе пильно вдивлятися в ру§ни дувалiв, сади, i в той же час млiти вiд теплого сонечка. Iнодi тiльки окрик напарника рятував вiд втрати пильностi i наступного покарання, а воно не забариться. Старшi вiд байдикування збиралися до купи вели розмови чи покурювали "план". Тодi ставало найважче, i не тiльки тому, що в випадку обстрiлу певний час залишався один, а бiльше по причинi самоконтролю.


Колони, складенi з автомобiлiв КАМАЗ завантаженi 27 тоннами палива, приходили в Кандагар регулярно. Вони постачали гасом переважно авiацiю, але й бригада витрачала досить багато. Рiдше везли продукти, бо╓припаси та iншi потрiбнi для житт╓дiяльностi грузи. Зрiдка проходили афганськi колони. Вони видiлялися розма§ттям фарб та авто, де поряд з новенькими мерседесами повзли ледве "живi" "бурбухайки". Небезпечними для проведення "по праву" рахувалися "наливники". Великий об'╓м палива та розмiри само§ машини робили §§ доброю мiшенню. Не важко влучити в таку з вiдстанi в двi сотнi метрiв, тим бiльше, що засiдки "духiв" знаходилися напроти мiсць з пошкодженим полотном дороги i автомобiль збавляв швидкiсть. Саме в такi моменти i приходила бiда. В багатьох випадках, крiм смертi вiд кулi на тебе ще чекала не менш "при╓мна" перспектива згорiти в полум'§ розлитого палива, особливо, коли влучали в бочки з авiацiйним гасом. Траплялися випадки, коли поранений або вже мертвий водiй пiдбито§ машини залишався в вогнi, чи поруч на бетонцi, якщо обстрiлу не давав змоги пiдiбратися до нього i допомогти. Та найбiльше боялися колон з авiацiйними бомбами. "Духи" добре знали, коли тi будуть "проходити", тому ретельно готувалися до зустрiчi. Бiйцi взводу розповiдали, що цi автоколони рiдко минали "зеленку" без пригод. Пiдготовка до §х проводження проводилася на "вищому рiвнi". Звечора в "зеленку" засилали засiдки, пильнувала авiацiя, ретельнiше працювала артилерiя. Можливо тому, "духи" зайвий раз не ризикували, або йшли напевне.


Тактика проведення супроводження вдосконалювалася, §§ коректувало саме життя. Спочатку колони проходили усiм складом в 30-40 авто з iнтервалами в десятки метрiв. Та пiзнiше, коли пiд час обстрiлу у вогненну смугу потрапляли по декiлька машин вiдразу, що не давало змоги §х врятувати, тактику змiнили. Спершу збiльшили iнтервал, а згодом стали пропускати авто по однiй на весь вiдрiзок, що вiдразу зменшило втрати, зате збiльшило час проводження в декiлька разiв. Змагання у винахiдливостi мiж нами i "духами" тривало весь перiод вiйни.


За день "пропускали" вiд однi╓§ до трьох автоколон, як в бригаду, так i звiдти. Деякi днi §х траплялося бiльше. Особливо пiд час рейдiв, коли пiдроздiли бригади займалися прочiсуванням "зеленки" супроводження тривало мало не весь день, а колон набиралося до десятка. По §х кiлькостi та складу легко визначали масштаби майбутньо§ операцi§. То були важкi днi для застав.

Коли, нарештi по рацi§ повiдомляли, що очiку╓ться останнiй "ланцюжок", пiдроздiли приводилися в найвищу ступiнь готовностi. Зняти супроводження не рiдко було набагато важче, а нiж його виставити. "Зняття" взводiв вiдбувалося у зворотному до виставлення порядку: спочатку знiмалися тi, що останнiми заходили в "зеленку" i так далi. Вся операцiя походила на кулю снiгу, що котилася з гори: по мiрi перемiщення величина §§ збiльшувалися. З Кокарану ми виходили останнi, тому напруження в цей момент сягало пiка. В випадку обстрiлу прикриття ззаду не залишалося, розраховувати могли лише на власнi сили.


Найсвiжiша в пам'ятi бiйцiв взводу трагiчнiша пригода на цьому вiдрiзку дороги вiдбулася в серпнi 1983 року.

Iз розповiдi Юрiя А. Взвод виставився i чекав на прохiд колони. Обстановка не вiщувала нiчого лихого. "Духи", якщо вони знаходилися неподалiк, вели себе мирно. Лише коли першi КАМАЗи з паливом з'явилися в зручному для обстрiлу мiсцевi пролунали залпи ручних гранатометiв. Розпочався короткий, але запеклий бiй. В одному iз трьох 'бронiкiв' ( а тодi §х було ще три ) знаходився наш земляк - Петро. Колона наливникiв не дивлячись на щiльний вогонь проскочила вiдрiзок без втрат, а коли взвод почав знiматися знову почався обстрiл. Душмани в той день не хотiли вiдступати без трофе§в. Одна з гранат потрапила в борт 'бронiка', коли той рушав. Кiлька хлопцiв вiдразу отримали поранення, в салонi спалахнув вогонь. Всi хто мiг покинули броню допомагаючи пораненим. Витягли важкопораненого Дiму Т. (його врятував бронежилет, що прийняв на себе бiльшiсть осколкiв), водiя. Полум'я набрало сили, бронiк спалахнув, мов факел. Поки оговталися i оглянули чи всi спаслись помiтили, що серед них не вистача╓ Петра, який знаходився на передньому сидiннi "бронiка". Сержант, мабуть, був або важкопораненим, або мертвим. Пiдiйти до палаючо§, машини стало не можливо, як i врятувати товариша: почали вибухати бо╓припаси.

Людина згорiла разом з "бетеером". Ми ледь не плакали вiд безсилля. Я тодi отримав поранення i погано пам'ятаю, що було далi. Довгi мiсяцi лiкування в шпиталi не мiг повiрити, що вiн загинув.


Пам'ятаючи про той випадок найбiльшу пильнiсть бiйцi взводу виявляли пiд час проходження колони та знiмання супроводження.


*** Смiшне i трагiчне на вiйнi поруч. Згадували випадок пiд час iншого супроводженнi, коли бiйцi взводу взяли з собою штатну гармату СПГ-9, i заради полегшення перенесення на позицi§ встановили §§ на спiйманому вiслюковi. Конструкцiя гармати дозволяла вести вогонь прямо зi спини тварини. В цей день трапився жорстокий обстрiл, за вiслюка на якийсь час забули i злякана тварина втекла в "зеленку" разом з гарматою. Три днi застава прочiсувала мiсцевiсть, виставляла засiдки, та безрезультатно. Та гармата, опинившись в руках духiв потiм стрiляла по нам. Гранатомет списали на пожежу пiд час обстрiлу колони.


По поверненнi на мiсце дислокацi§ призов "впрягався" в виконання побутових "службових" обов'язкiв. Першою справою стало очищення автоматiв вiд нагару, що товстим шаром утворювався за години супроводження. Оскiльки на цю працю нiколи не залишали усiх "чижикiв"( комусь треба ще й займатися iншими справами ), тому брав зброю хтось один з хлопцiв. Взагалi, така робота рахувалася не найгiршою. Правда в довiсок до автоматiв бiйцiв свого призову завжди добавлялися iншi - декого з старших хлопцiв, що не перевтомлювали себе "занадто брудною роботою". Лише "молодi" чистили зброю самi (по строку служби вони не мали права поручати таку справу нам).


Одного з нас завжди брав "Хахол" витирати пил на двигунах, прибирати в серединi "бронiка". Найчастiше вiн "прохав" це зробити Вiктора Г.. Хлопець завжди дрижав вiд страху повертаючись пiсля операцi§ на заставу, бо знав, що така робота його не мине, а вона завжди закiнчувалася сво╓рiдною подякою: образами та маклухами.

Вiдразу по при§здi йшли в §дальню. Але ще перед цим дво╓ "чижикiв" уже мали прибiгти на кухню, отримати i розсипати по тарiлках страву. Можливо §м довелося ще й помити брудний посуд, що наспiх мився зранку. Пiсля обiду працювали за планом командира, що означало майже однозначно: для чижикiв - праця i "польоти", для останнiх вiльний час з вiдпочинком й "плануванням". Майже щодня, в будь-який час "дiди" та "черпаки" пiсля гарного "косяка", коли вiдкрива╓ться так звана "яма", мали "чудовий апетит". I якщо молодшi призова, задовольнялися консервами, то "дiдам" готували смажену картоплю чи плов.


*** Картопля на заставу завозилася тiльки сушена у виглядi "кубикiв" чи "лусок". Для приготування бiльш-менш пристойно§ страви годилася тiльки "кубiчна" картопля. ╥§ спочатку варили, а потiм пiджарювали. Але, перш, нiж щось приготувати, звiсно, треба його мати. Отримавший "доручення" бiг на кухню i просив у поварiв необхiдний продукт. Добре, коли тебе посилав вiдомий "авторитет" серед бiйцiв застави, тодi повара "шукали швидко", а якщо це робив хтось iз "крутих черпакiв", могли i не дати. Тодi мали вагу особистi вiдносини. У всякому випадку повернутися з порожнiми руками не мали права. Прохання виконуються ретельнiше за наказ!


Приготування §жi серед призову рахувалося привiлейованою роботою, особливо ввечерi, коли в розташуваннi взводу панувало свавiлля i терор. А от коли тебе пiдiймали з лiжка серед ночi, тодi - "облом", бо йшов час сну, "законнi" 4-5 годин могли вкоротитися набагато. Плов готували рiдко i переважно хтось iз узбекiв, на наше щастя таких страв "чижикам"-слов'янам не поручали. Крiм смажено§ картоплi особливою повагою користувалися запеченi в смальцi коржi. Хлiб був дефiцитним на 'точцi' продуктом, тим бiльше, що дрiжджi використовувалися на iншi цiлi. За тим, коржi любили усi: вiд "чижикiв" до офiцерiв. Смажили §х майже щодня скрiзь, де тiльки можна було. Добре, що для цього багато не треба: достатньо "цинку" з пiд патронiв, трохи смальцю або комбiжиру, дров та муки. Муку круто замiшували з водою i кидали в киплячий смалець. За хвилину смачний продукт виймали готовий.


Головною бiллю для призову стали дрова. ╥х катастрофiчно не вистачало. В другому супроводженi на Нагаханський поворот разом з хлопцями призову довелося йти за ними в глибину кишлакiв. Якби на нас чекали, напевне, 'зняли' б першою чергою. Одначе "духiв" не виявилося i вилазка закiнчилася повним успiхом: ми знайшли багато дерев'яних речей. Згинаючись пiд вагою величезних ворiт i навантажених на них горою палиць з сушилки ( палицi втикаються в стiни примiщення, на них афганцi нанизують грона винограду i так сушать ) топтали дорiжки навпростець через виноградники, кожну мить маючи шанс "спiймати" мiну. При цьому менш за все думали за безпеку, лиш би скорiше донести вантаж до 'бронiка' i забезпечити взвод паливом на нiч.


29 сiчня по поверненнi з супроводження бiйцiв взводу приголомшила безрадiсна звiстка: пiд час прочiсування "зеленки" в районi Пассаба загинув наш товариш Володя Б. Взводний, приховуючи сльози, вишикував взвод бiля бронi i наказав дати салют. Прохолодну зимову тишу порушили три короткi залпи. Перша втрата взводу в новому роцi. Смерть товаришiв по збро§ переноситься важко не залежно вiд його строку служби та вiдношення до цi╓§ людини. У взводi панував траурний настрiй. Навiть "традицiйний" вечiрнiй "план" тiльки поглиблював бiль i тривогу за власну долю. Не знаю про що думали "дiди" й "черпаки", котрим залишилося служити не так i багато, а менi чомусь стало чiтко зрозумiло, що дожити до дембеля навряд чи вдасться, хiба що страшенно повезе.

В присутностi бiльшо§ частини бiйцiв взводу розбирали речi загиблого. Дрiбницi, що не мали вiдношення до Володi, роздавалися його друзям. Усi речi, що стосувалося особистого життя товариша, складалися окремо для передачi рiдним хлопця, коли тiло повезуть додому.


Iз розповiдi Юрiя А.

Пiд час вiдходу пiдроздiлу iз пастки, що §§ приготували "духи", на мiсцi бою залишилися вбитi солдати, котрих не мали змоги вiдразу забрати. Володя разом з групою бiйцiв, через деякий час повернулися за ними. Але "духи" не пiшли далеко, вони пильнували за кожним кроком "шуравi". I коли Володя необачно пiдняв голову над ариком, що слугував за схованку, пострiл снайпера обiрвав його життя.

В той пам'ятний рейд "шуравi" зазнали великих втрат, а результат операцi§ рiвнявся нулю: тiльки-но вiйська вийшли з "зеленки", як "духи" повернулися назад. В деякi кишлаки, не дивлячись на великi втрати, наших так i не пропустили. Я не мiг нiчого збагнути в цiй тактицi. Виникало запитання про доцiльнiсть таких рейдiв.


4.7. Негаданий перепочинок.


Кiнець сiчня та початок лютого запам'ятався рiзкою змiною погоди. Все частiше зникало в хмарах сонце, ставало прохолодно. Настала пора дощiв - найхолоднiша в цiй частинi кра§ни. Температура вночi падала до нуля, а вдень пiднiмалася лише до +12. Вiд такого рiзкого перепаду температур мерзли, мов вiд лютого морозу. В супроводженнях пiдроздiли застигав набридлий "осiннiй" обложний дощ, що не вщухав весь день. Земля швидко розкисала, з'являлася багнюка, сухих мiсць де б можна було присiсти не залишилося. Знову виручали бронежилети.


У вiдповiдностi з погодою - майже у всiх хлопцiв взводу "невеселий" настрiй, ностальгiя за теплом ( а який вiн ще може бути, коли за весь день промерзнеш до кiсток, а зiгрiтися нiде: нi в бронi, нi на заставi ). На наше щастя вiд негоди так само страждали й "духи", якi вважали за краще сидiти вдома. Тому колони спокiйно i без пригод минали небезпечнi вiдрiзки. I якби не мiни, що постiйно, незалежно вiд погоди з'являлися на узбiччях дороги та в "зеленцi", могли б на якийсь час "забути" про вiйну. В такi днi не рiдко залишався один на точцi спостереження, коли старший бiг в 'бетеер' сховатися вiд непогоди та зiгрiтися. Деякий час побути одному, що може стати кращим для змореного службою "чижика" ?


*** Життя бiльше походило не вирiшення яко§сь шахово§ партi§, коли тобi необхiдно знати наперед всi ходи противника, яким виступав старший призов. Пiсля мiсяця служби в пiдроздiлi я iнстинктивно вiдчував бiльшiсть можливих ходiв в тiй, чи iншiй ситуацi§, що дуже допомагало в уникненнi непри╓мних ситуацiй.


Пiсля одного з чергових супроводжень чистити автомати призову випало менi. Вiдмивали деталi в 'цинку' з бензином. Доки поми╓ш з десяток автоматiв руки насичувалися паливом, а звiдси не забарилися болячки. Вiд поспiху в роботi мабуть десь на великому пальцi руки виникла подряпина, вiд чого вже наступного дня лiва кисть напухла.


На заставi iснувала разюча антисанiтарiя. Мало того, що ми умивалися через день, за весь перебування в "Афганi" нiхто iз "чижикiв' взводу ще жодного разу не вiдвiдував в баню! I це за пiвтора мiсяця! Тому не дивно, що бiлизну мали чорного кольору, що в декого в нiй з'явилися "БТРи" ( вошi). Прати самi не мали нi часу, нi сил, нi можливостей.

Фельдшер роти, до якого звернувся через два днi, встановив невтiшний дiагноз - панарицiй, що означало необхiднiсть операцi§ i якомога швидше. Не дивлячись на сухий клiмат рани вiд подряпин на руках у бiльшостi хлопцiв довго не заживали й гно§лися, тому моя бiда не викликала здивування. Товаришi за призовом мрiяли зараз вирватися iз взводу, волiли за краще отримати поранення нiж так жити, та на заздрiть §м, доля "посмiхнулася" менi.


ень мого вiд'§зду до бригади випав на рiдкiсть холодний. Йшов дощ з мокрим снiгом. Вперше, i в останн╓ тут, бачив бiле покривало на цiй землi. Сидiти в БТРi було дуже сиро i дискомфортно. Товстий шар металу, здавалося, випромiнював холод. Крiзь бiйницi бачив мокрих солдатiв прикриття. ╥м випадало ще гiрше, адже скоро я мав добратися до якогось примiщення, а вони без тепла проведуть ще не одну годину, та й на заставi особливо не зiгрi╓шся. Промайнули знайомi мiсця Кокарану, в'§хали в мiсто. Лапатий снiг, падаючи на землю вiдразу танув. Лише мiсцями вiн накопичувався в виглядi невеликих острiвкiв. Мiсто виглядало по-зимовому пустельне i тихо. Тiльки нечисленнi зустрiчнi "бачата" надзвичайно радiли такому подарунковi i весело грали в снiжки. З вулиць зникли меткi рiкшi та повозки, не видно автотранспорту. Колона мчить без перешкод. Тиша на "Чорнiй площi", мовчить i наша зброя.


В бригадi, розмоклий вiд дощу ╜рунт перетворився на чавкаючу багнюку. Вгрузаючи по самi щиколотки в розкислу землю та обминаючи калюжi, йшов до взводно§ "каптьорки". Сирiсть й холод пробиралися пiд бушлат, хотiлося швидше десь зiгрiтися. В уявi, мов марево, вимальовувалася розжарена пiчка.

В "каптьорцi" теж було холодно. Щоправда не так, як на дворi, та все ж. Крiм постiйного "представника взводу" Вiктора С., в невеличкiй кiмнатi в серединi палатки перебували Iгор Г. та Сергiй Ч., що поверталися з рейду. Я застав §х за розгляданням "трофе§в", якi хлопцi "здобули" пiд час операцi§.


*** Пiд час рейдiв в руки наших бiйцiв "потрапляло" багато усякого "дрiб'язку". При прочiсуваннi кишлакiв солдати з охотою забирали капцi iранського виробництва, бо сво§х не вистачало навiть для старших призовiв, а про якiсть i говорити не приходилося. В них ходило майже половина бригади воякiв, навiть офiцери й тi вiддавали перевагу цьому взуттю. Не минали "шуравi" i iндiйськi лiхтарики, гасовi нiмецькi лампи. Крiм них, брали авторучки, як простi шариковi, так i дорогi - китайськi з золотим пером, та iншi речi, кому що подобалося i що дозволяла совiсть. А вона багато чого дозволяла пiсля року служби.


Особливою повагою користувалися грошi. Кишлаки, якi потрапляли в зону операцiй були здебiльшого бiднi, тому афганi та бiльш дорогi речi "знаходили" переважно в передмiстях Кандагару. Мiсто регулярно прочiсували, особливо "Чорну площу". Траплялися серед нас i такi, що не лiнувалися обiбрати вбитих 'духiв', чи обчистити "контин" або "дукан". Люди сюди потрапляли рiзнi, а безглузда вiйна робила багатьох злодiями. Одна справа, коли трофе§ потрапляли до рук "випадково", iнша - якщо солдати свiдомо йшли грабувати чи посилали молодших за себе це робити. Вночi багато континiв у передмiстi не дораховувалися товару, якщо там перебували нашi вiйська. Хлопцi брали §стiвнi припаси, одяг, бiжутерiю - одним словом, на всякий крам знаходився бажаючий. Нерiдко до цього були причетнi i офiцери. Армiя перетворювалася на банди грабiжникiв i злодi§в.


Сергiй та Iгор перебирали рiзноманiтну бiжутерiю. Говорили, що купили §§ в одного знайомого континщика. Розпитали про новини у взводi. За рейд розмов не було. Загибель Володi в ньому не заохочувала хлопцiв дiлитися враженнями. В загальних рисах операцiю вони охарактеризували, як вдалу ( причому ту §§ частину, що проводилася бiля Кандагару, а не на Пассабi). В мiстi "шуравi" мали декiлька поранених, а от в "зеленцi" Пассаба близько п'яти бiйцiв загинуло, зо два десятки отримали поранення.


*** Такi цифри тодi для мене мало що значили, одначе те, як про це було розказано вразило: про втрати говорилося, як про звичайнi речi, наче мова йшла за щось буденне. Пiзнiше дiзнався, що це "нормальнi" цифри потерпiлих за операцiю.


Медична частина бригади мiстилася в двох щитових будиночках. Поруч знаходився гуртожиток для цивiльних i старших офiцерiв, штаб, бiблiотека та радiовузол. Взагалi, ця частина бригади нагадувала звичайне вiйськове мiстечко. Бiля шпитального корпусу притулилася зi смаком споруджена альтанка для курiння. Позаду корпусу знаходився пустир, який нещодавно зайняв десантний батальйон.


*** Чутка про прибуття батальйону матерiалiзувалися декiлька днiв тому. Я саме перебував на вартi i спостерiгав, як повз заставу про§жджала колона нових '70-тих бетеерiв'. Солдати на бронi були одягненi в свiтлi десантнi комбiнезони, пiд якими вгадувалися добрячi мускули. Вiдчувалася добра виучка та дисциплiна, що панували в пiдроздiлi. Знаючi хлопцi говорили, що це прибув батальйон спецназу iз Грузинського вiйськового округу. Iз розмов десантникiв, якi приходили умиватися в шпиталь дiзнався, що бiльше, нiж у половини iз прибулих воякiв, закiнчу╓ться строк служби. Здивувало, навiщо вводити так термiново велику кiлькiсть солдатiв всього на декiлька мiсяцiв, адже особливо§ потреби в цьому пiдроздiлi ( як я думав) не вiдчувалося: з "духами" бригада не погано справлялася i власними силами.


Лiкар, рокiв тридцяти капiтан, оглянув руку i наказав негайно робити операцiю. Такий поворот справи цiлком задовольнив. В той же день я помiняв форму на синю лiкарняну пiжаму. В великiй кiмнатi санчастини залишалося незайнятим одне лiжко. Пiсля жахливих кiмнат Елеватора бачити над собою "неймовiрно" бiлу стелю, i просто лежати на чистiй простинi нi про що не думаючи, i нi за що не турбуючись було фантастично при╓мно.


Наступного дня вiдбулася операцiя. Долоню розрiзали i вiд напруги вона вiдразу нiби трiснула: з рани потоком пiшла кров. Операцiя не була болючою. Лише окремi дотики та рухи лiкаря викликали короткочасний спалах рiзкого болю. За пiвгодини я вже "вiдходив" в палатi. Сво§м теперiшнiм становищем задовольнявся повнiстю. Щасливий, що операцiя пройшла успiшно ( за словами лiкаря ще б декiлька днiв i могла початися гангрена ), що можу спокiйно лежати i дивитися в стелю. Рай для солдата першого року служби. Насолоду тишi й спокою не псували навiть уколи, якi робила при╓мно§ зовнiшностi медсестра кожнi чотири години. Приходилося, не без сорому, опускати штани перед §§ милими оченятами.


*** Дiвчата i жiнки були найкращими та найефективнiшими лiками в санчастинi. Нiщо так не радувало i не пiдiймало настрiй , як §х присутнiсть, можливiсть поспiлкуватися. Повернувшись iз "забито§" точки, "голодними" очима дивився на, здавалося, усiх до ╓дино§ вродливих красунь. Не важно скiльки §й рокiв i яка вона на вигляд, якi в не§ очi чи волосся, стан чи ноги, головне - вона жiнка. Медсестри втiлювали в собi образи матерiв, коханих, сестер i водночас ними були. А скiльки тем для розмов з товаришами по палатi? Спiлкування приносили новi враження, повертали в кра§ну спогадiв, в життя. Бо те чим ми жили не варто називати життям. Окремi, бiльш досвiдченi в парубоцьких справах хлопцi, заводили знайомства, добивалися прихильностi вродливих дiвчат. Життя брало сво╓. Однак бiльшiсть с намагалися знайти землячку. Жiночий склад потрапляв сюди з рiзних мiсць, i майже кожен з бiйцiв мав шанс познайомитися з людиною, яка жила в його рiдному мiстi чи неподалiк нього. А звiдси, легше за все завести приятельськi й дiловi стосунки.


Лiкування проходило спокiйно. Турбували лише перев'язки та уколи серед ночi. Зда╓ться, тут, вперше в "Афганi", почали снитися сни, тому §х переривання стало непри╓мною подi╓ю. За кiлька днiв вiдвик вiд нiчних чергувань, виспався. Лежав i згадував сво§х друзiв на заставi: як §м зараз без мене "лiта╓ться". Его§зм людини бува╓ сильнiше спiвчуття. Жалiв §х, а сам радiв, що уник на деякий час того жахливого життя.


Поруч з санчастиною, в одному iз сусiднiх будинкiв-баракiв знаходилася бiблiотека. Дуже зрадiв, коли потрапив туди вперше. Книги, багато книг i усi можна почитати. Набрав цiлу кипу. З насолодою читав все пiдряд, "смакуючи" сам процес читання. Тепле лiжко при╓мно прогиналося пiд вагою мого тiла, а невелика ковдра, довершувала комфортнiсть обстановки. Тиша й спокiй панували в шпиталi. Читав годинами, перериваючись лише на §жу та уколи. Мо╓ зморене вiд важко§ працi тiло i зголоднiлий на iнформацiю мозок з жадобою добирали те, що не мiг §м дати на заставi.


Рука го§лася. Поступово звик до болючих перев'язок. Пiд час однi╓§ iз них на очi потрапив цiкавий плакатик. На ньому зазначалася кiлькiсть поранених бiйцiв бригади за попереднi роки. Точних цифр не пам'ятаю, але дещо вiдклалося в пам'ятi. Так за 1980 рiк поранених в шпиталi лiкувалось близько 140 чоловiк; за 1981 - 190; за 1982 - 240 ; за 1983 - близько 400. Добре прослiджувалася тенденцiя росту в останнi роки. При цьому залишилися не врахованими бiйцi з важкими пораненнями з гарнiзонного шпиталю, де §х знаходилося нiяк не менше. А якщо брати до уваги статистику, згiдно яко§ приблизно на трьох поранених доводилося по одному вбитому, то картина ставала загрозливою, а перспектива дембеля з урахуванням чисельностi бойових пiдроздiлiв - майже не здiйсненою мрi╓ю.


Через недiлю, "вiд душi" вiдпочивши, з тривогою став подумувати про повернення у взвод. Перед очима оживали картини "польотiв, якi встиг пiдзабути. На черговому обходi лiкар сказав, що пора повертатися в стрiй. В той же день зняли шви з рани i виписали. На дворi стояла "по-лiтньому" тепла погода. Ртутний стовпчик пiднiмався до 20 градусiв тепла. Не вiрилося, що за календарем тiльки 17 лютого.


На декiлькох днiв знову потрапив до 'каптьорки'. 'Комiрником' вiд взводу в бригадi служив маленький та верткий бiлорус Вiктор С. Про нього у взводi хлопцi старших призовiв говорили як про боягуза, який втiк у бригаду, тiльки б не воювати. I дiйсно, зовнi вiн виглядав невпевнено, нiби усiх побоювався. Разом з ним жив легендарний "Десант".


*** Колись перевели цього вояку в наш пiдроздiл iз ДШБ, та так i залишилося за ним прiзвисько. Сидiв 'Десант' чомусь не у внутрiшнiй кiмнатцi каптьорки, а у зовнiшнiй - неопалюванiй ( палатка дiлилася на двi нерiвнi половини: в однiй, великiй, знаходилися речi, а в меншiй - жили). Тут же вiн i спав на двох рваних матрацах. Нагадував скорiше загнаного звiра, нiж людину. Увесь брудний, "зачуханий" - типовий представник "ЧМО". Чим вiн тут займа╓ться не знав нiхто, але у взвод категорично не хотiв §хати. Ховався, коли по нього при§жджали. З ним нiхто по-людськи не розмовляв i нiколи не брав до уваги як рiвного. Для всiх призовiв "Десант" рахувався останньою людиною, з якою кожному можна зробити, що заманеться аби мав силу. При Вiкторi С. хлопець знаходився, як наймит при господаревi: виконував за нього всю брудну роботу по господарству.


Доки очiкував супроводження на заставу вiдкрив для себе новий армiйський свiт - "каптьорний". Десятки таких же "представникiв" пiдроздiлiв нудилися вiд бездiяльностi, ходили один до одного в гостi, перекладали крам в палатках та бiгали по складах. Серед них не велися розмови про вiйну та службу, а тiльки про запаси на дембель, одяг, товари, консерви. Зовсiм iншi потреби i цiнностi. Вiйна для всiх "шуравi" рахувалася одна, а служба вiдрiзнялася, як небо i земля.


На третiй день вимушено§ затримки потрапив на автомобiль госпвзводу батальйону. На кузовi завантаженого матрацами ЗIЛа разом з групою таких же воякiв, що поверталися в пiдроздiли, влаштувався досить комфортно. Без пригод, колона перетнула мiсто i наблизилася до Елеватора. Та, чи водiй забув, а я не встиг сво╓часно попередити, машина не за§хала на заставу. На стук по кабiнi - теж нiяко§ реакцi§. Лише, коли авто в'§хав на мiст через рiку Аргандаб почули, але машина зупинилася тiльки напроти кишлаку Мохаджарi. Назад дороги не було. Однак нагода по подорожувати мене нiскiлечки не засмутила. Днем ранiше, днем пiзнiше - все одно потраплю до пiдроздiлу, тим паче, що поспiшати не мав за чим.


"Зеленка" залишилася позаду. Пiсля коротко§ зупинки авто з'§хав з бетонки i разом з 9 ротою покотив пустелею. Дорога вела в далечiнь i складалася iз безлiчi колiй, якими всього один чи декiлька разiв про§жджала технiка. ╫рунт розбитий в порох. Вiд перших машин в небо пiднiмалися хвости куряви, яка розносилася навкруги несильним вiтром. З кожною хвилиною вiн дужчав i згодом перерiс в буран. Вiд пилу i пiску годi було ховатися. Вiтер набивав ним повнi вуха й нiздрi, проникав пiд одяг. Дихати стало важко.


Автомобiль торив нову дорогу в надi§ обминути мiни, котрих безлiч розкидано по старих колiях. Ось чому технiка кожного разу шукала новi дороги або йшла по перевiренiй. Душманськi мiни "тонули" в розбитих колiях заповнених тонким пилом схожим на рiдину. Варто лише кинути в таку колiю будь який предмет, як вiн зникав пiд шаром ╜рунту. Про успiхи ворогiв в мiннiй вiйнi свiдчили вщент знищенi "бурбухайки" та одиницi бронетехнiки, якi траплялися на шляху. Поряд з давнiми жертвами, поржавiлими та пограбованими, зустрiчалися i зовсiм "свiжi", що нещодавно пiдiрвалися. Шлях нагадував поле бою, з якого не встигли прибрати знищену технiку. Гори зникли за курявою. Крiзь сiру перепону виднiлася рiвна, як стiл пустеля, яку мiсцями перетинали пересохлi русла рiк. ╥х наявнiсть серед мертвих пiскiв та глини викликала подив, оскiльки навiть трава нiде не зеленiла. Лише присутнi скрiзь верблюжi колючки складали все "розма§ття" рослинного свiту. Автомобiль, мов катер, перетинав жовтувато-сiре море розлючено§ вiтром пустелi. Аж ген, на горизонтi за невисокими валами, обрамляючими розташування батальйону, раптово, виникли силуети наметiв i бронетехнiки.


Особовий склад застави розмiщався в наметах, а для офiцерiв збудували декiлька глинобитних будиночкiв. Поруч з палатками примостився невеликий парк для технiки, а трохи поодаль - склад бо╓припасiв. Вздовж одного боку "господарства" простягнувся невисокий вал, що прикривав частину палаток i площадку для технiки. Огорожi навколо застави не iснувало i можна було прямо з намету вийти в пустелю. Цей факт дуже здивував, бо усi нашi 'точки' мали не тiльки загорожу, а й мiннi поля навколо. Навколо розташування скiльки сягав зiр розкинулася рiвна гола пустеля, тому пiдiбратися непомiченим до не§ вдень було не можливо.


В розташуваннi знаходилися окремi взводи 8-о§ та 9-о§ роти та деякi iншi пiдроздiли батальйону: мiнометний, АГС, господарчий взводи; приданi - артилеристи, танкiсти i сапери. Бiльша частина взводiв батальйону розмiстилася на декiлькох заставах. Бiльшiсть 'точок' стояли в "зеленцi", одна - на горi неподалiк, ще одна - в крихiтному мiстечку Кiшкiнахуд, за 30 км звiдси. На кожнiй iз застав перебувало близько трьох десяткiв бiйцiв. Долi застав виглядали не однаково: однi - постiйно вели вiйну з бандами душманiв, iншi - лише зрiдка вв'язувалися в перестрiлки. Батальйон став форпостом шуравi на дальнiх пiдступах до бригади i забезпечував проведення колон аж до передмiсть Кандагару.


"Афганець" шаленiв. Небо почорнiло. Видимiсть стала нульовою. Пiд наглядом прапорщика хлопцi госпвзводу розвантажували авто з продуктами. Я, несподiвано для них, став гостем взводу i зараз очiкував закiнчення справи. Хотiлося, щоб перестав цей шалений вiтер. Сховатися нiде, навколо всi предмети вкрились грубим шаром тонкого пилу. Вiдкритi частини тiла у всiх темно-сiрого кольору. Найгiрше, що води на 'точцi', за словами того ж прапорщика, знаходилося зараз в обмаль i на вмивання не вистачить.


В наметi госпвзводу вiтру не вiдчувалося, хоча пил i тут стояв стовпом. Служба у мiсцевих "чижикiв" не вiдрiзнялася вiд нашо§. Тi ж грубi окрики, нелюдське звернення, образи. Приймали мене в мiру гостинно, вiдповiдно до строку служби. Нагодували, поговорили i видiлили лiжко. Армiйська ввiчливiсть завжди на висотi. Про мою подорож повiдомили "Елеватор". Наступного дня з колоною при§хав "Рудий".


*** Дивний був хлопець: говорив вiн завжди нiби вiдверто, а нiхто з старших йому не вiрив. До того ж "винятковiсть" власно§ особи робили хлопцевi зле: вiн втратив авторитет, як серед свого призову, так i серед молодших. Вiдповiдне й вiдношення колективу:вiд зневаги до ненавистi.


Наступнi два днi ми провели в палатцi АГС, де у Андрiя знайшлося багато приятелiв. Взвод АГС займав половину намету. Вечорами, коли "Рудий" з товаришами проводив час за "плануванням" та розвагами, а я при ньому виконував роль "козачка", приходили сусiди. Був серед них i мiй "старий знайомий" сержант К. Присутнi його поважали. Взагалi, хлопець видiлявся веселою вдачею. Про таких говорять, що вони душа колективу. Його вiзит оживляв розмову, бо сержант знав багато смiшних випадкiв i анекдотiв.


4.8. Весна.


Чудовим "зимовим" днем, коли в повiтрi вже вiдчувався "запах весни", яка за календарем мала початися незабаром, а в природi вже котрий день, як почалася, я потрапив на "Елеватор". Вiдповiдно погодi i настрiй. Очiкування зустрiчi з друзями не псувало i майбутн╓, не таке безхмарне, як останнi недiлi, життя. Першим привiтав мене Сергiй М.. Ми радо зустрiлися на посту. Коротка бесiда, обмiн останнiми новинами. Поспiшаю в примiщення, де на мене чекали листи.


*** Листи. Довго чеканi листи вiд батькiв i друзiв. Цiлих тро╓! Сказати, що вони принесли радiсть - це все одно, що нiчого не промовити. Вони стали бальзамом, на розтерзану душу, чарiвними лiками, якi пiднiмають i безнадiйного хворого. Я ожив. Надi§ та сподiвання виплеснулися з глибин мо╓§ душi, нiби намагаючись перевтiлитися в щось реальне. Мов тайфун, прокочувалися через мене вiдтiнки почуттiв, що вiддзеркалювали складний процес сприйняття та переосмислення iнформацi§, який вiдбувався в мозку, вiдображаючись на настро§ та обличчi. Листи розтривожили, розворушили минуле, навiяли ностальгiю. Але, як чудово §х отримувати!


У взводi сталися великi змiни. Двох хлопцiв призову перевели в iншi пiдроздiли. Не витримав знущань Вiктор Г., i розповiв про всi неподобства старших взводному. На армiйському жаргонi це називалося -"закласти". Звiсно, пiсля такого "нормально" служити тут вiн не мiг. Хлопця перевели в батальйон охорони бригади.


*** Я не осуджував його. У кожного своя голова на плечах. Але вiн знав, що за будь-яким солдатом, якого переводять в iнший пiдроздiл, "по п'ятах" iдуть розмови. Та, навiть, якщо чутки не доходять, то все рiвно вiдношення до таких в новому пiдроздiлi майже однозначне: надiйних i хороших людей нiякий командир не захоче вiддати. Правда, бувають виключення. Напевне Вiктор ще бiльше погiршив собi службу, адже тих, хто жалi╓ться, не люблять нiде. Можна майже впевнено було сказати, що на нього чекала доля "Десанта". Через пiвроку у взводi вiн забув би про цей нелегкий час, а в новому пiдроздiлi хто зна╓, як приймуть, адже батальйон охорони виконував бiльше роль акумулятора подiбних кадрiв.

Сергiя Т. з тi╓§ ж причини перевели в клуб, оскiльки вмiв добре малювати. За ним не шкодував, бо служба в клубi не важка, навпаки, це служба для вибраних, а звiдти й вiдношення до таких вiдповiдне - зневажливе.

Вiдтепер, у взводi залишилося шестеро хлопцiв призову. Правда, два днi назад забрали з бригади "Десанта".


** Людина, яко§ цурався призов назавжди втрачала сво§ права i можливiсть служити як всi, i залишалася на найнижчiй ступенi i╓рархi§ взводу. Вiд того, що хлопець не мав пiдтримки вiд однопризовникiв, а з нами не зумiв домовитися, "Десанту" нiчого не залишалося, як скоритися долi. Вперше, ми змогли вiдчути себе зверхнiми по вiдношенню до когось, отримали необмежену владу над людиною, що оступилася. Таких не жалували. "Шефство" над ним взяв Паша Л., що дуже сердитий був на життя. Обсяги робiт "Десанта" стали необмеженими. Вiн "лiтав" на рiвнi, а то i бiльше будь-кого з мого призову.


Положення призову погiршало. Сергiй М. iз останнiх сил робив будь-яку роботу. Славко М. - майже не спiлкувався iз останнiми. Найпалкiшим його бажанням стало дiстати поранення. Останнi хлопцi, навпаки, змiцнiли i служилося §м легше, бо вже "зрозумiли" суть армiйського життя, зумiли пристосуватися до нього. За пiвтора мiсяцi вiдбулося розшарування призову на групи.


*** Слабкi "духом", бо фiзично всi були на одному рiвнi, такими залишаться до кiнця служби. З §х середовища нiколи не видiлиться лiдер призову, чи просто надiйний товариш, а останнi, складуть кiстяк взводу, його надiю i опору, стануть тi╓ю силою, на якiй трима╓ться пiдроздiл.


Вiйна.


Майже кожного дня, взвод ви§жджав в супроводження на "Кокаран", або на "Нагахан". З настанням весни збiльшилася кiлькiсть колон, активiзувалися i душмани. При виставленнi супроводження постiйно знаходили мiни та фугаси, вiд чого час на зайняття позицiй збiльшився. Почастiшали обстрiли колон. Несмiливi i мало чисельнi, на окремих вiдрiзках дороги вони перетворювалися на шквали вогню по "шуравi". Збiльшилися втрати серед водi§в та пiхоти.


Iз спогадiв Валерiя М.

На гiрку бiля кишлака Сенжерай рота "викотилася" на чотирьох 'бронiках' Зупинилися в очiкуваннi доки сапери вийдуть на бетонку. Знайомий сапер перекинувся словами з друзями iз сусiднього 'бронiка' i на пару з якимось солдатом-узбеком вийшов на "працю". Доки тривало обстеження узбiччя i хлопцi просувалися обережно вперед, ми перекурювали. Але ось сапер спинився i присiв. Напевне знайшов "сюрприз" чи щось пiдозрiле. Пауза затягувалася.

Приголомшливий гучний вибух пролунав, мов грiм серед ясного неба. На тому мiсцi, де декiлька секунд тому перебував сапер, в бетонцi зiяла велика яма. Товариш по нещастю солдат-узбек, нерухомо лежав поруч. Загиблого сапера не знайшли зовсiм. Вибух був настiльки могутнiй, що навiть автомат розлетiвся вщент. Так i залишилися вiд хлопця тiльки спогади та ... приклад його АКСа.

Пiсля пiдриву та паузи викликано§ цi╓ю подi╓ю, виставлення супроводження тривало. Ретельне обстеження дороги продовжили iншi, а артилерiя зосередила вогонь на всiх небезпечних мiсцях. Здавалося, "духи" не ризикнуть висунутися пiд вогонь нашо§ збро§.


Перед нашим §хав 'бронiк' взводу АГС i, коли з ревом поруч пролетiла граната та почувся вибух, стало зрозумiло, що виникли проблеми у сусiдiв. Доки таке не трапилося з нами, поспiшили залишити "бетеер". Спочатку квапливо, але без емоцiй вилазили через верхнiй люк, та, коли друга граната вибухнула пiд колесами, полiзли з усiх люкiв. Залишився лише екiпаж, що вiв боротьбу за життя машини. БТР палав, але всiм пощастило - всi були живi. Тим часом, зайняли позицi§ в "зеленцi", приготувалися дати вiдсiч знахабнiлим душманам. Але стрiльба раптово закiнчилася. Склалося враження, що "духи" пiшли геть.


За годину пiсля iнциденту, по дорозi посунула колона наливникiв. Хто наказав пустити машини в такiй обстановцi, коли до кiнця не зрозумiло де ворог i що вiн готу╓; хто з командування взяв на себе таку вiдповiдальнiсть, а скорiше безвiдповiдальнiсть - загадка? Перший авто саме минув зруйнований вибухами поворот дороги i почав розганятися в напрямi мосту через р.Аргандаб, як став жертвою гранати. Яскраво спалахнуло паливо в усi сторони розтiкаючись iз пошкоджено§ бочки вогняними рiками. Доки вiн розгорявся, загородивши дорогу iншим, що §хали позаду, новi автомобiлi наближалися до мiсця пригоди. На них уже чекали новi гранати, а водi§ беззахисно жалися до рулiв. Зупинити колону i повернути назад не залишалося можливостi, як i прориватися вперед. В пастку потрапили з десяток автомобiлiв. I якщо, останнi ще могли загальмувати i спробувати здати назад, то перших авто вже нiщо не могло врятувати вiд знищення.


Пiдроздiл займав позицi§ напроти "кладовища" згорiлих автомобiлiв. Пiд бетонкою проходила водостiчна труба, на другому кiнцi яко§, разом з кулеметом, перебував я ( пiд час обстрiлу колони iснувала небезпека, що через не§ могли проникнути "духи" i оточити нашi пiдроздiли, тому нам з товаришем наказали стежити за нею ). Я зайняв позицiю на протилежнiй, а напарник сидiв з "нашо§" сторони. Раптом на бетонцi, прямо надi мною, стався вибух i згори струмками полилося паливо. Товариш кричить, що треба тiкати, поки не вибухнули бочки. Я пiдхоплююся i з кулеметом та бронежилетом в руках рачкую назад. По трубi вже тече авiацiйний гас. Вiд усвiдомлення ситуацi§ на душi зробилося моторошно. Вискакую з труби. Поруч нiкого. Водiй, що скотився з насипу кричить, що зараз вибухнуть уцiлiлi резервуари. На ходу одягаю бронежилета i мчу щосили далi. Вибух. Спалах. Навколо все горить, вже пече в спину, але небезпека лиша╓ться позаду. Спиняюся. Знiмаю бронежилета i переконавшись, що вiн цiлий, одягаю його та бiжу далi. На бетонцi декiлька машин палають смолоскипами, ще стiльки ж стоять нерухомо. Танк намага╓ться зiштовхнути палаючi авто з насипу. По ньому нещадно "лупцюють" з гранатометiв. Танкiсти не спиняються незважаючи на небезпеку. Ось i вiн отриму╓ сво╓ i, мов поранений звiр, вiдповза╓ назад.


Осколками поранило механiка-водiя танка. Хлопець вилiз з бронi i згарячу всунув пiвпальця в отвiр вiд осколка в головi. Вiн не мiг зрозумiти, як при такому пораненнi ще живий ( на жаль, через декiлька днiв, танкiст помер в шпиталi ).

Пiсля того, як танк нiчого не змiг зробити, спалення останнiх, ще уцiлiлих автомобiлiв, стало справою часу. Один за одним спалахували факелами беззахиснi КАМАЗи. "Духи", мов на тренуваннi нищили технiку та людей. Я, разом з товаришами, робив перев'язку пораненим водiям, якi з слiзьми на очах дивилися, як гинуть §х новi машини ( колона нещодавно отримала §х замiсть ЗIЛiв ). Один з молодих водi§в бiдкався, що залишив в кабiнi автомата. Я, здуру, кинувся до ще не зайнято§ вогнем машини. Повезло. Вона вибухнула ранiше, перш нiж добiг. Ледве встиг впасти. Пiднiмаю голову i бачу, як повiльно, нiби неохоче, летить в мою сторону шмат залiза. На щастя, то були його останнi метри польоту. Повернувся до поранених, яких "назбиралося" до десятка. Тут же перебували i бiйцi роти.


Один з приятелiв стояв босяком. На мо╓ запитання розповiв, що лишився взуття, коли з падаючого в кювет КАМАЗу вискочив водiй i з криком - "зараз вибухне" стрибнув йому прямо на ноги. Хлопець вистрибнув з власних чобiт i вiдчув, що §х нема╓, лише коли вiдбiг вiд небезпечного мiсця добру сотню метрiв. Зеленкою рушили до "Елеватора" з пораненими на руках. Бетонка, на протязi декiлькох сотень метрiв, нагадувала велетенське вогнище. Палали тони палива, горiло все що могло i не могло горiти. Ближче сотнi метрiв до дороги не можна було пiдступитися. Пекло. Поразка за явно§ переваги в силах та технiцi.


*** В цей день згорiло близько десяти автомобiлiв. Шуравi втратили трьох бiйцiв загиблими та до десяти пораненими. Майже до ранку наступного дня коптили небо чорнi смолоскипи. Пожежа виднiлася за десятки кiлометрiв. Так безславно для нас закiнчився один iз днiв березня 1363 року на Афганськiй землi.


Взводовi поки-що везло. За останнi недiлi на вiдрiзках дороги, якi ми охороняли, не трапилося нiяких пригод, за виключенням того, що почали знаходити "сюрпризи" в виглядi фугасiв та iнодi звучали пострiли в сторону наших позицiй. Горiли авто на сусiднiх вiдрiзках, iншi пiдроздiли натрапляли на засiдки, а нас, немов хтось боронив, чи просто ще не дiйшла черга. Десь гримiв бiй, а ми, iнодi, дiзнавалися про обстрiл колон тiльки, коли стовпи чорного диму вiд палаючих вже "наливникiв" пiднiмалися високо в небо.


Добре горiли пiдбитi КАМАЗи з десятками тонн палива в цистернах. Вiд влучання в одну iз трьох цистерн гранати, та вибухала, i по бетонцi, спалюючи все на шляху, розтiкалася вогненна рiка. Солдати прикриття намагалися вiдразу "розстрiляти" уцiлiлi бочки з автоматiв ( щоб тi не вибухнули ) i якщо це не вдавалося, то вибухи цистерн були страшнi. Горiло, здавалося, усе навкруги, навiть повiтря. Тушити авто не мало сенсу i до того ж обстрiл, як повелося в такi днi, тривав до кiнця супроводження. Головним ставав порятунок людей, що потрапляли в зону дi§ вогню i особливо водi§в, якi не завжди встигали покинути палаючий автомобiль.


Якось, в одному iз супроводжень, на Кокаранi, в секторi 7 роти трапився обстрiл колони. По рацi§ дiзналися, що пiд вогонь потрапили порожнi вiд вантажу автомобiлi, якi поверталася iз частини. Оскiльки авто не везли палива або бо╓припасiв, то такий обстрiл не рахувався за особливо небезпечний. "Духи" не тратили на порожняк дорогих гранат. Скорiше за все, хтось iз них вирiшив пострiляти з кулемета чи автомата та навести переляк серед водi§в. У вiдповiдь на це, група прикриття колони вiдкрила вогонь з зенiтних установок, не дивлячись на попередження про пiхоту в 'зеленцi' ( якщо i вiдкривався вогонь, то вiн переносився в глибину аби не "накрити" сво§х). В результатi iгнорування наказу командування постраждали бiйцi 7 роти. Колона пройшла без втрат, а снарядом iз зенiтки смертельно поранили бiйця. Вiн тiльки-но повернувся в стрiй з шпиталю i ось така випадковiсть. Застава жила "однi╓ю сiм'╓ю", тому втрати iнших взводiв переживали, як власнi. Тим паче, що в це супроводження вийшло мало людей i прикриття всього сектору далося не легко. За розповiдями знайомих, потерпiлий був чудовим хлопцем. На жаль, в вертольотi хлопець помер.


Рiдше взводу доводилося "закривати" дiлянку на Нагаханському поворотi. На цьому вiдрiзку дороги на узбiччi знаходилося цiле кладовище нашо§ спалено§ технiки i в ту пору душмани проявляли тут бiльшу активнiсть. В один iз весняних днiв, пiд вечiр, коли ми вiдпочивали пiсля супроводження, заставу пiдняли по тривозi. Все вiдбулося настiльки раптово i швидко, що ми ледве встигли взяти зброю, як першi 'бронiки' роти вже помчали на бетонку.


Сутенiло. Сонце сiдало. Бiйцi йшли по дорозi на повний зрiст, не пригинаючись. Вiд косих променiв сонця на "зеленку" падали довжелезнi тiнi. До ближнiх дувалiв "тягнулися" автоматнi черги. Трасери висвiчували тра╓кторi§ польоту куль, пiдкреслюючи §х ефектне влучання в дували. Над виноградниками i садами лiтав рiй чудернацьких бджiл, кожна з яких жалила на смерть. Картина виглядала фе╓ричною. Обстановку доповнювали остови згорiло§ технiки бiля насипу дороги та неквапливий рух бронетранспортерiв. Я вiдчував себе могутнiм i мiг, здавалося, виконати зараз будь-яке завдання. Такий собi "Рембо" iз 3 ПТВ.


Вiдповiдi з "зеленки" на "нахабну" вихiдку "шуравi" не прослiдувало. Скорiше за все "духи" нас не чекали. Якась "заблукала" бойова колона мала термiново потрапити до бригади. Без пiдтримки артилерi§ та авiацi§ в випадку обстрiлу ми могли розраховувати тiльки на раптовiсть i цей факт ще бiльше пiдiгрiвав азарт бiйцiв. Не минуло i двадцяти хвилин, як повз промчала група "бетеерiв" одного iз пiдроздiлiв частини. На цьому наша мiсiя закiнчувалася i взводи, швидко почали знiматися. Вже в темрявi усi повернулися на заставу.


Побут.


Бiльшiсть хлопцiв призову вже "познайомилися" з "планом". Цей факт не викликав у мене здивування, бо наркотик "лежав пiд ногами": варто було лише вранцi вийти на дорогу i зiбрати данину з афганських авто. Особливо зловживав ним Славко М. Траплялося, що хтось iз "старших" помiчав його "обкуреним". Починалися 'приколи', оскiльки такий "чижик" тiшив краще за нормального бо був розкутий в розмовi i дiях. Взагалi, наркотики стали вiддушиною через яку ми, хоч iнодi, могли вирватися iз тенет служби. В тiй чи iншiй мiрi кожен "покурював". "Старшi" таке зайняття обмежували, але особливо не наполягали.


"Молодi" та "черпаки" прийнялися ретельнiше вчити розуму молодших. Тепер у "вихованнi" приймали участь майже усi. Нам стало зле, i якби не досвiд минулих мiсяцiв служби хто зна╓ як би справлялися. Вiд "шикування" болiли щелепи, а синяки на грудях з'явилися знову. dd>  Якось потрапив в наряд на кухню. З поварами дружив, тому не бачив особливих проблем в виконаннi сво§х обов'язкiв. Пiсля важкого дня радiв, що зможу нiч спокiйно поспати ( варта артилеристiв здебiльшого обходилася без допомоги наряду по кухнi ), та де там. Перед вiдбо╓м пiдiйшли артилеристи i "попросили" допомогти в невеликiй справi. Вночi, коли поснули усi офiцери, разом пiшли на Елеватор до афганцiв ( там постiйно проживало декiлька десяткiв чоловiк ). Понесли продавати соляру. Такi походи вiдбувалися не вперше. Пiдiйшли до одного з будинкiв, подзвонили господаревi i пiсля недовгих переговорiв за цiну вилили принесене паливо в велику бочку, що приготовлена стояла поруч. Господар щиро подякував i пригостив хлопцiв сигаретами. Обидвi сторони отримали задоволення вiд вдало§ торгово§ операцi§.


На заставi, за помiч, менi "дозволили" йти спати до ранку. Хоч як не хотiв заснути, та ця подiя справила на мене велике враження. Ось так, запросто, можна продавати паливо, можливо тим же "духам", що жили разом з iншими на Елеваторi, заробити немалi грошi.

Коли випадав вихiдний вiд супроводження день, а весною §х ставало все менше i менше, пiсля снiданку особовий склад застави шикували перед будинками для розводу на роботи. На одному з таких розводiв командир застави зачитав наказ мiнiстра оборони про збiльшення строкiв служби для рядового складу майже до двох з половиною рокiв. Згiдно цього наказу я мав звiльнитися тiльки в лютому 86-го, а "веснянi" "дембеля" в серпнi! Збiльшення строку не стосувалося сержантiв та спецiалiстiв, якi замiнювалися молодими вихованцями сержантських шкiл в жовтнi - листопадi. Приголомшлива звiстка. Слiв для коментарi§в нi в кого не знайшлося.


Невдовзi трапилася подiя напряму пов'язана з попередньою. "З горя" веснянi "дембеля" загуляли. По-чорному стали курити "план", нехтували наказами офiцерiв, ставили бачки з бражкою. Офiцерський склад повiв боротьбу, особливо з бражкою. I одного разу командир роти знайшов 40-лiтровий бак вже готово§ "шуравi фанти". Все це добро на очах вишикувано§ застави 'старл╓й' вилив на землю. Подразливий запах i невдоволення втратою "законного" зiлля впливали на "старших" й заставляли §х "скрипiти зубами". Пiсля двогодинного вистоювання, так i не виявивши винуватцiв пригоди роту вiдпустили. Такий поворот справи для "чижикiв" обернувся новою хвилею жорстокостi й довгими нiчними "польотами".


Навеснi по заставi поповзли чутки про замiну батальйону. Згiдно плану ми мали повернутися в бригаду. Така перспектива дуже радувала, адже в великiй частинi бiльше порядку i менше можливостей для "не уставних" вiдносин. Замiни чекали з нетерпiнням, як "дiди" "дембеля".


4.9. Останнi недiлi на заставi "Елеватор".


Закiнчувався березень. Весна мiцно вступила в сво§ права. Вдень пригрiвало так, що в "бушлатах" ставало жарко. Природа оживала, а разом з нею активiзувалися душмани. Нещастя трапилося несподiвано, хоча на нього завжди чекали i готувалися. В супроводженнi на "духiвський" фугас наступив Славко М..


*** Мабуть вiн мав усi пiдстави бути задоволеним. Хлопцевi покалiчило ногу, натомiсть дiстав довго чекане звiльнення з армi§.


Погано пам'ятаю той день. В уявi залишилися страшнi слова по рацi§ про пригоду, та швидкий рух взводного "бронiка" в напрямку застави. I страх. Страх, що так пiдступно захопив зненацька, страх за власну долю. Як би там не було, Славко сво╓ вiдслужив i житиме, а що чекало на тих хто лишився - невiдомо.


*** Ранiше, листаючи книгу з записами анкет бiйцiв взводу, що випадково потрапила до мо§х рук, звернув увагу на те, що за 1983 рiк у пiдроздiлi дво╓ солдат загинули. Один з них згаданий вище Петро, а iншого не пам'ятаю. Поранених числилося близько шести.

Славко пiшов зi взводу так же не помiтно, як i жив серед нас. Тих хлопцiв, хто прибув 5 сiчня у пiдроздiл, залишилося п'ятеро. Супроводження вiдбувалися майже щодня, бригада готувалася до лiтньо§ кампанi§. В цей час тривав черговий рейд.


Iз спогадiв Валерiя М.

зводу наказали зайняти позицiю неподалiк мосту через р. Аргандаб в невеликому напiвзруйнованому помiстi. Вiдстань до дороги не перевищувала двiстi метрiв, чудова панорама, все добре видно. Я з сво§м "ПК" ( кулемет Калашникова ) зайняв позицiю в розвалi дувалу, а мо§ "наставники" - "черпак" Генка С. та дембель А. залягли на даху будинку неподалiк. Часи минали. Душмани мовчали, але наказу зняти заслiн не надходило. Раптово на нашi голови посипалися мiни. Неподалiк вiд мене вибухнула одна. Схоплююся, щоб заховатися пiд дах, як пада╓ ще одна, в обличчя вдарила вибухова хвиля разом з землею. Думаю, все, вiдвоювався. Навпомацки, бо очi забитi землею переповзаю ближче до дувалу. Наступнi мiни падають трохи осторонь. Прибiга╓ Генка С., тримаючи в руках штани, вiн тiльки-но пiшов "у справах", а тут - обстрiл. Але тепер йому не до смiху. Почина╓мо вiдстрiлюватися, намагаючись визначити звiдки прилетiла сюрпризи, але даремно. "Духи" прицiльно накрили взвод мiнометним вогнем i прита§лися. Тiльки завдяки щасливому випадку нiкого не зачепило. Наступного дня, пiд час такого ж обстрiлу, на цьому ж мiсцi, вiд вибуху мiни загине сержант А. (осколком проб'╓ його каску разом з головою ).


Не встигли ми забути пригоду з Славком, як ледь не трапилося лихо ще з одним хлопцем призову. Доведений до вiдчаю знущаннями Вася А. трохи не вбив "Хохла". На вартi вiн схопив автомата, але на щастя для обох магазин виявився порожнiм. Звичайно, пiсля цього Вася витримав багато "позапланових" побо§в та виховання не тiльки вiд "старших", а й вiд взводного. Але результату добився, бо тепер його стали менше чiпати, побоювалися. Хоча роботи вiн отримував на порядок бiльше за останнiх i вiдношення зi сторони старших призовiв погiршало. В i╓рархi§ призовiв Вася "опустився" на сходинку нижче, останню iз яких мiцно тримали Сергiй М. i "Десант". Цi дво╓ не знали нi попуску, нi спiвчуття.


В кiнцi березня по всiй кра§нi вiдбувалися вибори. Ми також не залишилися осторонь вiд подi§. Пiдроздiли вишикували, роз'яснили нашi "обов'язки" перед Батькiвщиною, що заключалися, на даний момент, в одностайному голосуваннi за висунутих Ташкентським виборчим округом депутатах. Виявилося, що ми вiдносимося до цього округу i ма╓мо проголосувати за хороших й поважних кандидатiв, про яких нiколи не чули. В цьому, мабуть, i мiстилося найвище досягнення радянсько§ держави - вiльне волевиявлення всiх людей за заздалегiдь пiдготовленому та затвердженому списку.


Для придання процесу демократичностi дозволялося викреслити одне чи декiлька прiзвищ, найбiльш негарно звучних i таким чином зробити свiй внесок в розвиток народно§ демократi§. Але все рiвно в засобах масово§ iнформацi§ об'являть, що за депутатiв проголосувало 99,9 % виборцiв. Вибори тривали не довго. За кiлька хвилин пiдроздiли гуртом пройшли повз урни i вкинули листи з прiзвищами кандидатiв. Подiя вiдбулася.


Крiм голосування за весь час перебування на 'точцi' вiдбулася ще одна полiтична акцiя - полiтзаняття присвячене одному iз пленумiв ЦК КПРС. Виявилося, що на заставi iснувала своя "ленiнська кiмната", де знаходився стандартний набiр брошур та книг. Для конспектування бiйцям роздали товстi зошити та авторучки, а щоб пiсля занять нiчого не пропало, все потiм вiдiбрали й сховали пiд замок. Взводний намагався щось утлумачити бiйцям з приводу чергового засiдання в Кремлi, а ми насолоджувалися годиною вiдпочинку. Старшi призова контролювали, щоб 'чижики' вели конспекти, а самi писали листи. Для бiльшостi зайняття стали дурницею, яка забира╓ час "роботи по плану".


30 березня вiдбулася одна з найважливiших подiй в армiйському життi - святкування 'Наказу' мiнiстра оборони про звiльнення воякiв в запас i переведення солдатiв в новi категорi§. "Дiди" взводу отримували по 24 удари ниткою по "п'ятiй точцi" через подушку i офiцiйно ставали "цивiльними". Били §х "чижики", причому старшi повиннi були гучно кричати, а ми - бити з дужим замахом. По вiсiмнадцять ударiв бляхою армiйського ременя, чисто символiчно, отримали "черпаки", ставши вiдтепер "дiдами". По дванадцять "добрячих" отримали "молодi" i стали "черпаками". Нас, "чижикiв", били що ╓ сили "новоспеченi дiди", правда по шiсть разiв.


На церемонiю переведення мене викликали пiзно ввечерi з варти. У розташуваннi взводу панував святковий настрiй. Навiть i ми в цей день вiдчули полегшення. Спочатку Iгоря Б. поставили на стiлець посеред "дiдiвсько§" кiмнати i дали газету зачитати 'Наказ'. Навколо зiбрався весь взвод. "Б╓лка" виразно, з iнтонацi╓ю прочитав текст i закiнчивши поздоровив в першу чергу "цивiльних", а потiм далi по старшинству останнi призова, за що отримав вихiдний на весь вечiр i подарунки в виглядi пачки печива та банки збираного молока. Пiсля чого приступили до церемонi§ переводу.

Чижикiв "переводили" останнiми. Навiть сiм ударiв ( один за ПТВ i гвардiю), не дивлячись на бiль, не могли зiпсувати чудового настрою. Адже цей бiль означав, що вiдтепер ти ставав не просто на пiвроку старшим за призовом, а отримував великi права нарiвнi з останнiми. Правда, права вступали в силу лише, коли у взвод приходило молоде поповнення, а воно очiкувалося не ранiше серпня. На пост бiг майже щасливим. "П'ята точка" горiла вогнем, а на душi свято. Витримав! Дочекався! Хоч не великi, та все ж змiни на краще. В той пам'ятний вечiр жарили на вартi коржики.


На початку квiтня пiдроздiли частини перейшли на лiтню форму одягу. Нарештi призов отримав довго чеканi i такi привабливi напiвчоботи та панами. Завдяки старанням нового "каптьорщика" Дiми весь взвод вдягся в форму 46-48 розмiрiв, яка i без вшивання добре сидiла на фiгурi, вiд чого наш зовнiшнiй вигляд тiльки виграв, а ми стали схожими на "нормальних" солдатiв.


На 11 квiтня планувалася передислокацiя батальйонiв. В зв'язку з цi╓ю подi╓ю оживилася торгiвля з афганцями. Старшi призова старалися "зробити" грошi на дембель. На продаж рiкою полилося пальне. Саму безпосередню участь в цьому брали ми. Якось ввечерi, разом з Юрi╓м А. сходив на афганський пост, що розташовувався поруч з мостом через рiчку Аргандаб в колишньому придорожньому ресторанi. Через одну з варт роти повз гранатовi сади спустилися по добре натоптанiй дорiжцi до рiки i по березi, дiйшли до мосту. Я тримав палець на гашетцi автомата, i хоча iнодi ставало моторошно та цiкавiсть брала верх.


Нас, як добрих приятелiв, зустрiв вартовий. В напiвзруйнованому примiщеннi ресторану знаходилося тро╓ бiйцiв на чолi з командиром. Горiло багаття, на якому варилася страва. Поруч них стояв невеликий "чилiм". Юрiй бував мабуть тут не раз, i пiсля привiтання став домовлятися з командиром афганцiв про продаж пального. Я сидiв поруч, насторожено озираючись навколо. Спочатку нас пригостили ча╓м з цукерками, а потiм дiйшла черга до чилiму. Пiсля декiлькох затяжок розмова пожвавiшала. Чилiм подiяв на мене вiдразу вiд чого почувався надзвичайно комфортно. Було добре просто сидiти i дивитися на полум'я. Назад поверталися пiзно, раз по раз спотикаючись на каменистому березi рiки.


В останню нiч на заставi ми з Пашкою Л., тягали на афганський пост канiстри з бензином i солярою. Йшли прямо через одну iз варт роти. Розраховувалися афганцi грошима. Пiсля короткого перепочинку таким же шляхом поверталися назад. Ризик потрапити на очi офiцерiв заставляв ховатися по ярах, переповзати вiдкритi вiдрiзки. За нiч зробили три "ходки" в нагороду за що отримали вiд Юрiя пляшку "кишмишовки" ( самогонки iз кишмишу ).


На ранок 11 квiтня частина взводу по§хала в останн╓ з Елеватора супроводження, "молодi" i дехто з сержантiв залишилися збирати речi. Все майно складали на авто. Жалкували за невеликим запасом дров, який з такими труднощами встигли заготовити нещодавно. Прощай "Елеватор"!


*** Тут прожито найважчi в життi три мiсяцi. Життя, яке було часто не в силах витримати, що вимагало концентрацi§ усiх сил i волi; життя, важкого вiд виснажливо§ фiзично§ працi та незрiвнянно бiльшого морального гнiту; життя, повного приниження, побо§в та небезпек. Воно викарбувало в мо╓му ще "м'якому" характерi новi риси i надало необхiдно§ мiцностi останнiм, сформованим ранiше. Витримав i не зламався, перетерпiв i змужнiв. Я був задоволений собою, вiдчувався справжнiм, готовим до будь-яких випробувань солдатом. Вiрив, що найгiрше вже позаду, i як виявилося потiм, не помилявся. Без жалю залишав заставу, адже хорошого тут згадати майже нiчого.


5. ГАРНIЗОННА СЛУЖБА.


Присутнiсть "шуравi" в мiстi для його жителiв стала такою ж звичною, як старовинна альтанка в центрi Кандагару, чи вiковiчнi мечетi - красенi. Колони технiки, що регулярно проносилися вулицями мiста не викликали у людей радощiв, адже кому сподоба╓ться присутнiсть озбро╓них чужинцiв, якi почуваються в тво§й державi господарями? Переважна бiльшiсть населення не розумiла сутi "Квiтнево§ революцi§", i майже нiхто з жителiв навколишнiх мiст та сiл не бачив потреби у нашому перебуваннi тут. Та й як могли малограмотнi дехкани розiбратися в складнiй полiтичнiй ситуацi§, коли правди про во╓нний переворот, вчинений за допомогою наших вiйськових, не знав тодi нiхто, в тому числi i ми ( офiцери говорили, що захища╓мо пiвденнi кордони кра§ни i це майже в 1000 кiлометрах вiд Кушки! ). Iз видуманого iснуючою владою образу захисникiв вiд моджахедiв, ми перетворилися в окупантiв, що не дуже розбираються де вороги, а де цивiльнi люди. Мирне населення стало заручником в вiйнi банд формувань i мiсцево§ влади на сторонi яко§ виступала наша армiя. Вiд снарядiв, куль, бомб та гранат гинули жiнки i дiти. I, як не прикро про це говорити, бiльшiсть - вiд збро§ "шуравi". Як наслiдок, в вiйну вволiкалися новi шари мирного населення. Люди бажали помститися за смерть близьких та рiдних. За даними розвiдки майже 80% населення провiнцi§ Кандагар вороже ставилося до перебування в нiй пiдроздiлiв Червоно§ Армi§. Во╓ннi дi§ вносили сво§ недвозначнi корективи в наше незрозумiле положення. Клубок проблем заплутувався, закручуючи в шалений коловорот тисячi людських доль.


Бригада зустрiла батальйон без овацiй. 'Бронiки' та машини зупинилися на територi§ частини поблизу "схiдних ворiт". Пил, що, мов борошно, висипався з пiд колiс технiки додавав непри╓мностей. Повз нетривалий час, вiдбулося шикування особового складу пiдроздiлiв комбатом i коротка промова де домiнуючим мотивом прозвучало попередження про те, що на змiну "вiльному" життю в "зеленцi" прийшло суто армiйське - згiдно статутiв. Наш взвод, разом з 7, 9 ротами та "приданими пiдроздiлами", займали мiсця в наметах першого батальйону, а 8 рота ставала заставами вiд "Арiани" до мосту неподалiк "пiвденних ворiт" Кандагару.


Взвод зайняв один з наметiв в крайньому ряду. Вiдразу за ним, розкинулося спортмiстечко, а ще далi височiли багатоповерховi афганськi будинки. Палатка, обшита з середини дошками, виглядала добротним житлом. Ми розмiстилися на одноярусних лiжках, що нiби урiвняло всiх. Зникла та рiзка розмежованiсть призовiв, яка iснувала на "Елеваторi" i це вiдчуття ще бiльше доповнилося кращою дисциплiною серед бiйцiв. Вiдразу, як батальйон повернувся в 'велике господарство', докорiнно змiнилися життя та служба. Тягар супроводжень спав, а натомiсть стали "закручувати гайки" по дисциплiнi, з'явилися "забутi" розводи на роботи. Взводний, якого на заставi майже не бачили i не чули, тепер перебував в пiдроздiлi постiйно. Ми, весь призов "молодих", з полегшенням зiтхнули. Зник найстрашнiший наш ворог - наркотики. I хоча дещо таки залишилося i дiставалося хлопцями старших призовiв та такого свавiлля як на заставi вже не iснувало. Але не тiльки це вплинуло на вiдносини мiж призовами. Ми вже були не тi зеленi хлопчаки, тому почувалися у пiдроздiлi досить вiльно. Лише Сергiй М., "Десант" та Вася А. ходили пригнiченими.


Важко вводився новий розпорядок служби. Раннi пiдйоми, шикування та муштра в строю - нервували бiйцiв звиклих до свободи. Перший час я радiв з цього ( заняття та праця не давали старшим призовам часу на байдики й "приколи" ), та невдовзi така служба набридла й менi. Старшi хлопцi ходили невдоволенi i нам стало не солодко. Не забарилися кадровi перестановки: в пiдроздiлi з'явився новий начальник штабу майор К.


*** Про цю людину треба сказати окремо. Велетенського, пiд два метри зросту, мiцного статуту, мав добряче здоров'я i, мов довбнi, величезнi кулаки. Та найгiршим виявилося бажання майора затвердити в батальйонi "союзнi" армiйськi порядки. "Афганська анархiя" в вiйськах дозволяла спокiйно i майже безтурботно служити як солдату, так i офiцеру. З приходом нового "начштабу" з'явилися новi акценти в службi та життi. Офiцерам, а вони усi мали меншi звання, нiчого не лишалося як скоритися долi й виконувати накази навiженого майора. Але не так просто виявилося "поставити на мiсце" бiйцiв пiдроздiлу, якi не поспiшали виконували безглуздi, з нашо§ точки зору, накази. Спочатку "Курдуман" брав верх сво╓ю невтомнiстю в пошуках порушникiв дисциплiни, гучним голосом та грiзними кулаками ( коли вiн проводив розвiд батальйону на зайняття та роботи чутно було, мабуть, в селищах афганцiв). Та армiйська хитрiсть дозволяла уникати того, що не подобалося: накази старанно слухали, вказували повну готовнiсть §х виконати i ... не виконували. Так повторювалося кожного разу, коли наказ "начштабу" зачiпав iнтереси колективу чи принижував гiднiсть окремих бiйцiв та призовiв. Офiцер лютився, кричав на винуватцiв, погрожував гауптвахтою, але нiякi стращання на солдатiв не дiяли - що вiн мiг зробити? В кiнцi кiнцiв майор трохи заспоко§вся, але однак залишався нескореним у сво§й наполегливостi. Почалася велика i благородна, але безуспiшна справа з наведенням "суворо§ армiйсько§ дисциплiни".


Великих незручностей завдавала §дальня. Перш за все надокучала спека, яка вже мiсяць як запанувала. Металевi стiни ЦРМок нагрiвалися настiльки, що борщ чи то суп не вистигав i §сти страву стало просто не можливо. По-друге, i мабуть найгiрше, за столом приходилося постiйно витирати пiт, який тiк струмками. Виходили наче з банi з мокрими спинами. Ну, а про якiсть страв вже i говорити нiчого: вони стали просто бридкими в порiвняннi з тими, що §ли на "Елеваторi". Якщо додати до всього ще стройову пiсню, то можна собi уявити яке "задоволення" ми отримували. Особливо в обiд, коли вiд спеки не мали куди сховатися, похiд в §дальню походив на подорож до пекла. Тiльки зранку та ввечерi могли щось §сти i то небагато: органiзм не приймав калорi§, зате вода вживалась в величезних кiлькостях. Коржi та смажена картопля вiдiйшли в минуле.


За розпорядженням комбрига усi водi§ мали ночувати в парку. Вони не ходили на розводи пiдроздiлiв та в §дальню, а страви хтось iз молодших хлопцiв взводу носив §м в парк. Бiйцi старших призовiв зранку волiли потрапити "працювати" на технiку аби знову вiдчути себе вiльними вiд нагляду офiцерiв, бо тiльки там залишався ще острiвок минуло§ "анархi§". Ну а для мого призову вiдвiдини парку стали покаранням, там жив "Хахол". Проте почувався вiн себе не так впевнено як на заставi ( на днях особовий вiддiл гарнiзону завiв справу про "неуставнi" вiдносини у взводi) i уникав рукоприкладства.


В цей час комбриг надумав заасфальтувати декiлька дорiг на територi§ частини. Колони з "союзу" привезли смоли, долаючи величезнi вiдстанi i ризикуючи життям задля виконання примх командування, бо потреби в цьому нiхто не бачив ( дощi випадали рiдко, а вiд пилу асфальт не рятував). На одному з розводiв весь призов "молодих" з взводу потрапив на цю роботу.


За останнiми рядами наметiв артдивiзiону бiля розташування пiдроздiлiв батальйону охорони, знаходилися армiйськi склади ПММ, точнiше декiлька величезних бочок, якi ще не встигли закопати, але все ж таки виставили аж два пости зовнiшньо§ варти. Неподалiк них i розмiстився iмпровiзований асфальтовий "завод". З ранку до вечора на протязi двох недiль ходили сюди на працю. Асфальт варили на двох кузовах автомобiлiв, пiд якими палили зiпсованi скати. Спочатку розтоплювали смолу, потiм кидали пiсок i перемiшували. Жара стояла нестерпна. Зверху палить сонце, а знизу, пропiка╓ крiзь пiдошви розпечене залiзо, i весь час перебува╓ш в густому чорному диму. Мов чорти в пеклi. Мали лише одну радiсть - нiхто не пiдганяв. Коли розпечене сонце опускалося до горизонту i забарвлювало небо в рiзноманiтнi вiдтiнки червоного кольору, закiнчували роботу. В такi хвилини ставало радiсно на душi i вiд того, що день закiнчу╓ться i, що ╓ можливiсть спокiйно вiдпочити, насолоджуючись фе╓рi╓ю кольорiв. За день вiд спеки та працi виснажувалися так, що потрапивши на лiжко засинали вiдразу незважаючи на духоту.


В другiй половинi квiтня в бригаду почали прибувати лiтаки з сержантами та спецiалiстами. Як правило в цей час бригада не ходила в великi операцi§, наступало затишшя, що давало змогу дембелям спокiйно пiдготуватися до вiдправлення додому. В один iз таких днiв на нас чекала радiсна новина - надiйшла замiна сержантам.


Бiля взводного намету в оточеннi спiвслужбовцiв сором'язливо стояли два сержанта. Для мене цей день став найщасливiшим за останнi мiсяцi. Нарештi! Дочекалися! Вiдтепер ма╓мо молодших! I хоча вони прослужили в армi§ стiльки ж, та це не мало значення, бо в "Афганi", служба починалася з нуля. Крiм "молодих" радiли й дембеля, адже вони могли "з повним правом" тепер звiльнятися - прийшла "законна" замiна.


*** Сержанти: Микола В. та Вiктор С. недолюблювали один одного, що вiдразу впало в очi при спiлкуваннi. Це виглядало дивним, оскiльки призивалися, служили i потрапили сюди хлопцi разом, а для близьких землякiв - це рiдкiсть. Здавалося б, повиннi триматися один одного, та щось, мабуть, заважало цьому. Не мине i двох мiсяцiв, як Микола стане найкращим мо§м другом, а з Вiктором так i залишилися просто товаришами, хоча спочатку я вiддавав перевагу йому. Вiктор виглядав занадто пригнiченим i я, допомагав йому звикнути до ново§ обстановки.


На §х плечi перелягли основнi турботи по прибиранню в примiщеннi та "обслуговуванню дiдiв" i "дембелiв". Вiдтепер мiг спокiйно лежати на лiжковi не турбуючись про проблеми старших. Правда, це правило не стосувалося деяких iз мо§х товаришiв за призовом та "Десанта", якi продовжували "лiтати" як i ранiше.


Взвод втягувався в тилову службу. До працi в "робочiй командi" добавилися наряди, варти. 7-ма рота використовувалася в супроводженнях i в засiдках, а ми погрузли в роботi. Це розкладало колектив, знижувало вiйськову виучку.


В цi днi трапилася пригода, що довго й зi смiхом обговорювалася в солдатських колективах. Прапорщики бригади, якi харчувалися в офiцерськiй §дальнi, повели себе не "по-джентельменськи" по вiдношенню до цивiльних офiцiанток. Епiзод став останньою краплею терпiння для комбрига, бо рiзнi неподобства траплялися i ранiше. За його наказом всi прапорщики вiднинi переводилися в солдатськi §дальнi, де §м вiдвели окремi столи.

Нам дивно було бачити таку ватагу "кускiв" за одним столом ( до десяти чоловiк ). До цього §х приниження додалося i те, що харчi з столiв прапорщикiв, як i з солдатських, постiйно розкрадалися "вмiлими" офiцiантами. "Прапора" невдоволено бурчали, але жалiтися не мали на кого. Покарання дiяло добре: випивки i п'янi пригоди серед них тимчасово припинилися.


Наприкiнцi мiсяця бригадою поширилися чутки про великий рейд до Пандшерсько§ ущелини. Намiчалася операцiя, до яко§ залучалися найбiльш бо╓здатнi пiдроздiли 40-о§ армi§. За наказом комбрига до армiйського рейду готувався ДШБ бригади. "Вакансi§" в ротах батальйону, хворих та поранених термiново замiнювали бiйцями з iнших пiдроздiлiв. Десятки солдатiв водночас стали десантниками.


Вибiр ДШБ вiдбувся не випадково. Мотострiлковi батальйони стояли заставами, на них лежав тягар супроводження й бойового забезпечення колон, охорони об'╓ктiв, засiдки та рейди, тому зняти §х цiлком на операцiю нiяк не виходило. Крiм того десантники мали бiльше бойового досвiду, оскiльки приймали участь у всiх мiсцевих операцiях на найважчих дiлянках та й особистий склад там був фiзично мiцнiшим, нiж в iнших пiдроздiлах. Батальйон спецназу повнiстю взяв на себе боротьбу з караванами душманiв. На операцiю мабуть найкраще було б послати §х, бо майже двi третини бiйцiв пiдроздiлу прослужили бiльше року i мали вiдмiнну фiзичну та спецiальну пiдготовку. Навiть прибувши сюди пiдроздiл старанно й наполегливо цiлий мiсяць займався вивченням тактики та особливостей ведення бойових дiй в мiсцевих умовах. ╥х готували воювати не так як нас i не дивлячись на вiдсутнiсть во╓нного досвiду в даний момент батальйон мiг вирiшити будь-якi задачi. Бiйцi батальйону при виконаннi завдання командування не рiдко перевдягалися в афганський одяг i роз'§жджали по бригадi на трофейних "Тойотах". Для них нiби не iснувало багатьох правил та проблем, якi "мучили" пiхотнi пiдроздiли. "Спецназу" заздрили i дивувалися, адже групи цих десантникiв добивалися успiхiв в операцiях де пасували роти про що красновмовно свiдчили великi трофе§: декiлька легкових "Самсунгiв" та "Тойот", гори збро§ та бо╓припасiв, полоненi "духи". Ми радiли з того, що ворогам тепер стане важче проводити каравани зi збро╓ю та поповнення. Правда, не все, що про "спецназ" говорили виглядало правдою, однак треба вiддати хлопцям належне - батальйон робив справу добре: за два мiсяцi бойових дiй §х втрати не перевищували декiлькох чоловiк вбитими й пораненими, а результати вони малi чудовi.


Для посилення ДШБ в кожну iз рот надавалося по два вогнеметники, а такi "спецiалiсти" служили тiльки в 3 ПТВ. Одного квiтневого вечора на шикуваннi взводний довiв до особового складу наказ комбрига про видiлення шiстьох вогнеметникiв зi складу взводу. Розподiл на вiддiлення в пiдроздiлi iснував суто умовний. От i зараз, охочих виявилося достатньо. Мiй призов, звiсно, права голосу не мав, та нiхто i не рвався туди. Лише Паша Л. захотiв i зумiв переконати взводного послати його на операцiю.


Взвод поменшав на шiстьох бiйцiв. П'ятеро з хлопцiв мали достатнiй досвiд во╓нних операцiй, за них не переживали. Iнша справа - Паша. Прощаючись з другом передчував, що бiльше не побачимося.

В цi днi у пiдроздiлi вiдбулися перевибори замкомвзводу. На посаду одноголосно вибрали сержанта Тимура ( аварця за нацiональнiстю). Ще не полетiв додому "Рудий", а Тимур почав наводити дисциплiну. Завдяки характеровi та добрим фiзичним даним вiн добився "поваги" серед старших призовiв. Вiдразу зникли "приколи" з "молодими", стало бiльше порядку. Якщо 'замок' щось наказав зробити нiхто не мав бажання цього не виконати, бо розмова у хлопця була коротка i всi це добре знали будь-то "старий" чи "молодий" вояка.


Настав травень. Пiсля свят, якi нiчим особливим не запам'яталися почали готуватися до спiльно§ з афганськими пiдроздiлами операцi§ по прочiсуванню "зеленки" в районi мiста Гiрiшк. Кожен готував амунiцiю: шили нагруднi кишенi для магазинiв, пiдганяли бронежилети, перевiряли зброю, комплектували бо╓припаси. В рюкзаки, якi брали один на двох, складали запас патронiв i гранат, димiв та ракет, бинтiв. Хлопцi старших призовiв мали маскхалати, якi нам ще не видавали, тому дуже зрадiв, коли знайшов в "каптьорцi" дуже вшитий, та все ж цiлий маскхалат. Юрiй А. на пам'ять подарував одного кулеметного магазина, який в рейдi дуже цiнився за свою мiсткiсть. Для повного "бойового" комплекту не вистачало тiльки кросiвок.


Для призову операцiя мала стати першим рейдом в "зеленку". На "всяк випадок" всi бiйцi готували так званi "смертники" - два патрони з анкетними даними, адресами та прiзвищами батькiв, якi клали в кишенi штанiв та гiмнастьорки. Ця, на перший погляд незначна обставина, справила на всiх друзiв за призовом незрiвнянно бiльше враження, нiж всi супроводження разом взятi: ми готувалися до вiйни.

Бойову готовнiсть об'явили на ранок третього числа.


6. РЕЙД В "ЗЕЛЕНКУ" МIСТА ГIРIШК.


6.1. Ви§зд бригади.


Пiднялися о четвертiй ранку. Останнi приготування, перевiрка спорядження, збро§. В §дальню не йдемо. Настрiй пiднесений, хвилююся, як перед вiдповiдальним екзаменом. Що справа без бо§в не обiйдеться нiхто не сумнiва╓ться. Як воно буде, чи зможу повести себе гiдно? Роздуми, переживання. В такому ж станi перебувала i бiльшiсть мо§х товаришiв.


Пiсля вiд'§зду на Пандшер бiйцiв в строю залишилося тiльки близько половини особового складу пiдроздiлу. Разом з офiцером нас п'ятнадцятеро. Обидва "бронiка" повнiстю готовi до ви§зду гарчать двигунами. Розмов не чути, звучать тiльки накази командира. В повному спорядженi шику╓мося перед "бетеерами". Взводний розподiля╓ всiх на пари. Виходить, що в "пiхотi" лише мiй призов та "черпаки". "Дiди" складають екiпажi бронегрупи. Iз §х, найбiльш чисельного призову, з нами тiльки "Десант". Основну силу взводу, надiю та опору становлять "черпаки". Пiдроздiл розподiля╓ться на двi групи й займа╓ мiсця на машинах.


Все декiлька разiв перевiрено. Проща╓мося з тими хто лиша╓ться. Нiхто не зна╓ чи повернеться назад, тому проводи емоцiйнi. Все може трапитися пiд час операцi§, та краще вiдкинути поганi думки. Служити, ой як ще довго, нi за чим ятрити душу невеселими роздумами. Усвiдомлення неминучостi долi нiби заспокою╓. Машини рушили. Бiля намету залишилися Микола В. та Вiктор С.. "Бронiки" займають мiсця в бойовiй колонi 7 роти. Пiдроздiли батальйону мають промчати до мiста Гiрiшка без вiдволiкання на супроводження, тому очiку╓мо команди на рух в складi бригадно§ колони. Йде формування. Окремi пiдроздiли займають вiдведенi мiсця. Ланцюжок технiки розтягу╓ться по територi§ частини на декiлька кiлометрiв. "Бронiки" повiльно просуваються в напрямi "схiдних ворiт" весь час зупиняючись.


Увагу привертають жуки, що катають по пильнiй дорозi набагато бiльшi за себе шарики. ╥х сотнi, та усi наполегливо, з якоюсь приреченiстю виконують цю роботу. Поки не настала довга спека все живе поспiша╓ виконати сво§ житт╓вi функцi§ i прита§тися, перечiкуючи несприятливий час.

Нарештi авангарднi машини прийшли в рух. Голова велетенсько§ змi§ поповзла в напрямку схiдних ворiт.


*** В головi каша думок. Тут i переживання за власну долю i страх перед новими та незнайомими випробуваннями. Ще не доводилося стрiчатися вiч-на-вiч з душманами, вести бо§. Ще до ладу не знаю, яка вона, "справжня зеленка". В уявi вимальовуються картини бо§в, про якi чув ранiше вiд старших товаришiв i якi тепер мiй мозок iнтерпрету╓ на свiй лад. Я готував себе до зустрiчi з невiдомим, щоб воно не захопило зненацька. Вдивлявся в обличчя товаришiв i гадав, про що вони зараз думають, що переживають. Зовнi усi спокiйнi впевненi в собi, але випадок не передбачиш. Шалена куля або мiна, яких по "зеленцi" розкидано, мов смiття, i кiнець мрiям.

Чергова зупинка бiля Оонiвського мiстечка. За наступним поворотом почина╓ться мiсто. Взводний дозволя╓ зiйти з бронi. Хвилин з двадцять вiдпочива╓мо, бо щось не кле§ться в супроводженнi та про обстрiл поки що не чути. Артилерiя i авiацiя "працюють" на повну силу.


Нема╓ нiчого гiршого в свiтi як чекання. Можна годинами сидiти "в полi" в повнiй невiдомостi. I одна справа, коли погода хороша, iнша - коли кожна хвилина проведена в очiкуваннi потребу╓ нових фiзичних i нервових зусиль. Почалася спека вiд яко§ нема╓ порятунку. "Бетеери", мов розжаренi консервнi банки. Хова╓мося пiд машиною мiж колесами. Безглуздiсть, як зда╓ться, такого положення поясню╓ться цiлком вагомими причинами: не вся дорога надiйно прикрита. I можливо ця, зда╓ться зайва, хвилина очiкування, яку ти зараз так квапиш, може мати цiну твого життя, чи життя твого товариша. Але людська психiка побудована так, що ймовiрнiсть небезпеки вигляда╓ не значною на фонi нудного очiкування та бездiяльностi. Але усьому в життi ╓ кiнець, i ось ми знову в дорозi. Вулицями мiста мчимо на максимально можливiй швидкостi. Всi поховалися пiд броню, лише командири машин зверху. Я сиджу за кулеметами. По домовленостi iз взводним готуюсь зайняти мiсце навiдника-кулеметника в новому "бронiку", на який очiку╓мо восени. Крiзь прицiл життя в мiстi вигляда╓ сво╓рiдно. Весь в напруженнi, пильно вдивляюся в пiдозрiлi мiсця вулиць i будинкiв. Палець лежить на гашетцi. Це дода╓ впевненостi, хоча в випадку влучання гранати в 'бронiк', а такi випадки стали траплятися навiть в центрi мiста, чого ранiше нiколи не вiдбувалося, у мене шансiв менше, нiж у будь-кого, бо цiлять в першу чергу в середину 'бронiка'. Зате, маю необмежену владу над людьми. Один порух великого пальця право§ руки i десятки життiв будуть залежати вiд мене, мо§х примх та настрою в цей момент.


*** Усвiдомлення цього факту розбещу╓ людину, робить §§ надмiрною i провоку╓ на злочин. На мою думку, це почуття зверхностi й уседозволеностi стало основною причиною конфлiктiв мiж нами та мiсцевим населенням.


Напруження сяга╓ найвищо§ точки на ви§здi з мiста, коли технiка, додавши в швидкостi, мчить повз "Чорну площу" та "1001". До цього часу ще жодного разу "духи" не ризикували обстрiлювати бойовi колони, бо, чого доброго, "шуравi" змiнять сво§ плани та "пiдуть вiйною" прямо на кривдника пiд час обстрiлу. Але хто зна╓ що у них на умi? Вiдверто кажучи, вв'язуватися в перестрiлку тодi не виникало а нi найменшого бажання.

Елеватор. Минуло трохи менше мiсяця, як ми лишили його i тепер дивилися на заставу, як на покинутий власний дiм. Помiтнi деякi змiни на територi§. З'явилися новi окопи, iнша розстановка технiки. В наших кiмнатах, де я залишив частину себе, сво§ юнацькi рожевi погляди на життя, господарювали iншi солдати.


Спокiйно минули "Нагахан". Не зупиняючись в розташуваннi 1-го батальйону, здiймаючи за собою неймовiрну куряву колона мчала по пустелi. Всiх захопив азарт змагання. Машини торили кожен власну колiю, намагаючись не потрапити пiд хвiст куряви сусiда. Сутенiло, коли перед взводною колоною, а ми до того часу залишилися самi, замаячив насип бетонки. Обережно, остерiгаючись мiн, "бронiки" виповзли на броню. Спинилися аби обтрусити пил з бронi та одягу.


Захiд сонця виглядав велично. 'Бронiки' мчали по вiльнiй вiд технiки дорозi. Дорога тягнулася геть до обрiю по кам'янистiй пустелi. Лише вдалинi, з право§ сторони, виднiлися скелястi гори. Водiй вижимав iз машини усе на що та була здiбна. Вогняне зарево сiдаючого за гори сонця палахкотiло веселкою фарб. Тиша i краса. Тiльки ледь чутне шелестiння шин об бетонку та свист вiтру в вухах. Аби не вiйна, можна насолоджуватися досхочу красою тутешнiх мiсць. При╓мне прохолодне повiтря ласкало лице, швидкiсть додавала настрою. Давно менi не було так легко i так при╓мно. Поруч на бронi Вiктор Х. мiй командир вiддiлення i хороший приятель. Iнодi перекидалися словами та мрiями. Ми вiдчували себе мов птахи, що вирвалися з клiтки на волю.


Перша ночiвка застала взвод неподалiк останньо§ застави гарнiзону, що розташувалася поблизу мiстечка Кiшкiнахуд. Не до§жджаючи мiста "бронiки" за наказом комбата звернули вправо вiд дороги i зайняли мiсце поруч з технiкою iнших пiдроздiлiв.


*** Мiсто Кiшкiнахуд в нашому гарнiзонi славилося тихим життям та службою. Конфлiктiв з "духами" поблизу i в самому мiстечку не траплялося. Нечисельне населення складалося переважно з пуштунiв якi мирно вiдносилося до "шуравi", бо нашi колони та застава стали для них майже ╓диним джерелом поповнення запасiв пального, провiанту й рiзних необхiдних в господарствi речей. Мiсцева влада тут мiцно трималася. Можливо тому, що поблизу не iснувало бiльш-менш пристойного поселення, а вiдстань до найближчих мiст рiвнялася денному переходу колони, в мiстi розташувався невеликий афганський гарнiзон, групи царандоя ( мiлiцi§ ) та ХАДу ( афгансько§ вiйськово§ розвiдки). У будь-якому випадку м.Кiшкiнахуд був достатньо мiлiтаризований i вiдiгравав роль опорного пункту влади в районi.


Взвод варт на нiч не виставляв. Пiсля короткого шикування та вечерi сухпайками всi повалилися спати на сидiннях в "бетеерi". Я бiльш-менш комфортно влаштувався на розкладеному сидiннi командира i вiдразу заснув.


6.2. Початок операцi§.


З настанням ранку пiдроздiли рушили на схiд. По обидвi сторони дороги тягнулася пустеля. Пiсок та верблюжа колючка куди не кинь оком. Лише зрiдка траплялися поодинокi групи дерев де близько вiд поверхнi знаходилася вода.

Недалеко вiд мiста Гiрiшк, як ознака велико§ рiки, з'явилися оазиси. Спочатку не великi, а потiм все бiльшi i бiльшi острiвки зеленi. Перед мiстом, з право§ сторони, на високому березi рiчки Аргандаб, розташовувалася наша вiйськова частина - десантний батальйон. Однi╓ю iз головних задач його стала охорона моста через рiку.


*** Ця частина та ще один десантний батальйон, розташований в м.Лошкаргах були найближчими сусiдами бригади. А разом з нею та авiацi╓ю вони складали ту силу, що контролювала величезну Кандагарську провiнцiю.


Вiдразу за мостом, за укрiпленою вартою десантникiв, починалося мiсто Гiрiшк. Невелике провiнцiйне мiстечко розкинулося на площi, мабуть меншiй за ту, що займала наша бригада. Через центр проходила бетонка, повз яко§ стояли всi великi споруди. Будiвлi виглядали не пошкодженими i досить симпатичними. Мiстечко навiвало спокiй. Населення вiдносилося до вiйськ привiтно. Мужики щось жестикулювали i дружньо махали руками, "бачата" смiливо бiгли до технiки, коли якась iз машин зупинялася. Складалося враження, що вiйна обiйшла стороною цей оазис серед пустелi. I тим дивнiшою здавалася операцiя по прочiсуванню "зеленки" поблизу цього острiвка миру та спокою. Виходило, що мiсцевi, жили в дружбi з "духами", i тодi нi за чим проводити операцiю, бо нашi колони тут не чiпали, а десантникiв не турбували обстрiлами. Вiдразу за мiстом, на ви§здi з долини рiки, колона повернула направо i посунула в напрямку "зеленки", яка помiтно видiлялася на фонi жовто-сiрих кам'янистих рiвнин. Спинилися, вiд'§хавши зо два кiлометри. Частина колони, що §хала попереду розбилася на пiдроздiли. Займала позицi§ для ведення вогню артилерiя та танки, вздовж "зеленки" через певнi iнтервали ставала групами бронетехнiка. Все рухалося i шумiло.


*** Ширина долини рiки не перевищувала десятка кiлометрiв. Добре виднiвся протилежний схил. Здавалося, що "духам" тут нiкуди сховатися i такiй силi як наша нiчого не варто промчати цi╓ю долиною вiд початку до кiнця.


Поруч з вiйськами "шуравi" розташовувалися афганськi. Технiки вони мали в обмаль, та i бiйцiв значно менше. ╥х пiдроздiли не справляли враження бойових, скорiше нагадували партизанiв. За словами взводного нашi вiйська повиннi пiдтримувати афганський батальйон в проведеннi ним операцi§ по очищенню мiсцево§ зелено§ зони вiд банд душманiв. "Бобри" ( так §х називали помiж себе) мали йти попереду, а ми за ними. Тiльки не зрозумiло, чому вiйськ "шуравi" прибуло в декiлька разiв бiльше.

В цей час в "зеленцi" знаходилася розвiдрота та афганцi. Кружляли вертольоти, але нiчого особливого там не вiдбувалося. Паралельно §м, не спiшуючись, по пустелi посунули iншi мотострiлковi пiдроздiли бригади. День хилився до вечора. Стало зрозумiло, що сьогоднi в "зеленку" нас не пошлють. Надiйшов наказ комбата на зупинку.


6.3. Прочiсування.


Лише засiрiло, як першi пiдроздiли батальйону почали входити в "зеленку". За календарем - 5 травня 1984 ( 1363 ) року. "Старл╓й" вiдда╓ накази бронегрупi, доводить задачу до пiхоти. В сади заходимо вслiд за четвертим взводом 7 роти.


*** Тiльки-но переступа╓ш межу мiж пустелею i оазисом, як бачиш разючий контраст. Розкiшнi дерева, зеленi поля i виноградники. Природа квiтне, наче i нема╓ тут, в сотнi метрах, мертво§ пустелi.

Ланцюжком обережно руха╓мося вперед. На всю ширину зеленки входять пiдроздiли "шуравi". Насторожено вдивляюсь в зелень насаджень провали арикiв. Тиша. Лише вдалинi чутно шум двигунiв, то руха╓ться вслiд за пiхотою бронегрупа. Палець лежить на гашетцi автомата, йдемо мовчки. Першi - Тимур з Iгорем Б., командир трима╓ться в серединi взводу. Ми з Вiктором Х. замика╓мо групу. Метрах в 200 лiворуч вiд нас - пiдроздiли роти, а десь попереду сунуть афганськi вояки. "Молодi" всi в касках та бронежилетах, а старшi призова мають право одягати амунiцiю за власним бажанням.


Оскiльки в бою бронежилет малоефективний, як i каска, то ними нехтують, натомiсть отриму╓ться бiльша рухливiсть та менший тягар, а значить залиша╓ться бiльше сил, в той час як ми зморю╓мося вiд однi╓§ ваги спорядження, яке не гаранту╓ повно§ безпеки. Каска, то взагалi, як бич Божий. Нагрiва╓ться так сильно, що вiдчува╓ш себе мов в парильнi, та i вiд бронежилета аналогiчний ефект. Тiльки з'явля╓ться можливiсть ми §х знiма╓мо. Правда, взводний пильно контролю╓ за цим.


На шляху трапля╓ться перший кишлак. Обережно пiдходимо до дувалiв, придивля╓мося. Кишлак нiби вимер. Заходимо на перше подвiр'я. Жителiв нема╓, але видно, що вони сьогоднi ще знаходилися тут. Вразила убогiсть обстановки. Нiяких меблiв, майже вiдсутнiй посуд. В кожному будиночку велика кiлькiсть рiзнокольорових склянок та пляшок, бляшаних та металевих коробiв з пiд рiзних продуктiв. Лопати й iншi iнструменти для роботи по декiлька разiв перелатанi i, зда╓ться, виробленi ще в минулому вiцi.

В бiльш багатих помiстях знаходили лiхтарики та капцi iранського виробництва - бажаний трофей кожного. Крiм них траплялися нiмецькi гасовi лампи та в кожному подвiр'§ - релiгiйнi книги. За наказом командира обшукували усi куточки будинкiв в надi§ знайти бо╓припаси або зброю, а всi знайденi речi кидали на купи i запалювали. З помiсть, якi ми залишали, валив густий чорний дим.


*** Я не розумiв, навiщо знищувати релiгiйнi книги, речi домашнього вжитку; тим бiльше, що тутешнiй народ такий бiдний. Виникала асоцiацiя з поведiнкою нiмцiв в наших селах пiд час вiйни. Але що ми мали робити? Iснував наказ комбата.


Перебуваючи в кишлаку бiйцi взводу трималися гурту. На воротах помiстя, в яке входила група солдатiв, залишалася варта; видiлялися спостерiгачi, якi контролювали загальну обстановку. "Духи" нiколи не виступали вiдкрито, але вони могли прита§тися й захопити взвод зненацька, а нас було всього одинадцятеро i дiяли ми окремо вiд других взводiв, хоча взводний пiдтримував зв'язок з сусiдами й комбатом та знав загальну обстановку. Майже всi великi двори були зачиненi на замок. В таких випадках в хiд йшли гранати та автомат. Вiд влучання куль замки розлiталися вщент, дерев'янi дверi ламалися. Слабшi внутрiшнi дверi в будинки висаджували ногами. В "пiдозрiлi" кiмнати й двори перш, нiж зайти, кидали гранати та розстрiлювали §х з автоматiв.


Опору на нашi зухвалi вилазки в перших зустрiчних кишлаках, як i душманiв, не зустрiли. Вiд чого виникла заспоко╓нiсть i вiра в безкарнiсть дiй. Рюкзаки обростали трофеями. Прочiсування перетворилося в азартну гру з елементами ризику, бо смерть могла чекати за черговим поворотом дувалу чи дверима. Далi просувалися повiльно, часто зупиняючись. Зо двi години чекали в засiдцi поблизу неглибокого арика береги якого поросли могутнiми шовковицями, коли у сусiдiв виникли заминки. Смачнi плоди, що достигали на товстих гiлках шовковиць, ставали бажаною здобиччю "шуравi".


Спека в цей день стояла несамовита. Велика вологiсть i висока температура виснажувала тiла. Пити хотiлося страшенно. Вода в флягах скiнчилася, вимушенi були використовувати мiсцеву - з арикiв, черпаючи §§ звiдти касками. Забували навiть про таблетки для очищення. Випивали §§ лiтрами, але легше вiд того не ставало. Перемiщуючись в глиб долини натрапили на першi признаки "духiв". Знайшли добре замаскованi й укрiпленi окопи. ╥х важко було помiтити навiть поблизу, знаходячись в двох метрах. Мов пацюковi нори, з невеликими отворами для стрiльби, вони творили добру безпеку господарям як вiд куль, так i вiд снарядiв. Нiчого вартого уваги не знайшовши, сапери §х зруйнували.

Почала давати взнаки стомленiсть походом. Ноги болiли вiд навантаження, голова вiд перегрiву, очi вiд напруження. Сонце стояло високо й кiнця руху поки що не бачили.


*** Найнебезпечнiшими для проходу пiдроздiлiв стали вiдкритi поля мiж кишлаками. Старшi бiйцi говорили, що в таких мiсцях найчастiше на "шуравi" могла очiкувала засiдка, та й вiдчуття на вiдкритому полi виникало таке, нiби за тобою спостерiгають i цiляться звiдусiль ( вiдчуття мiкроба пiд мiкроскопом). Одним словом, ставало моторошно на душi.


Попереду нас, неорганiзованою купою сунули афганськi пiдроздiли. Вони йшли не суцiльним фронтом, а прочiсували вибiрково кишлаки багатшi. У мене складалося враження, що основною метою проведення дано§ операцi§ ╓ загарбання чужих речей. "Бобри" захоплювали усе, що мало хоч незначну цiннiсть. Вiдразу ж на мiсцi, "здобич" зi сварками дiлилася. Бридко спостерiгати за ганебною картиною, коли один, старший за званням, виривав з рук пiдлеглого стареньку ковдру. Найкращi й найдобротнiшi речi потрапляли до рук командирiв, а дрiб'язок дiставався солдатам. Доходило до абсурду, коли афганськi вояки жалiлися офiцерам, що "шуравi" забирають §х "законну" здобич. Iнодi, з цi╓§ ж причини, в багатий кишлак нас намагалися не пускати. Такi "номери" нiколи не проходили, бо траплялися випадки, коли "бобри" спокiйно випивши з "духами" чаю, залишали §х i йшли далi, а ми натрапляли на засiдки у власному тилу.


*** Знаючи бо╓здатнiсть афганських пiдроздiлiв i §х "специфiчнi особливостi поведiнки" при прочiсуваннi "зеленки", командування мало всi пiдстави вiдноситися з недовiрою до цих воякiв, покладаючись тiльки на власнi сили.


День стрiмко закiнчувався, а я ще не витратив жодного патрону. Вечорiло в цих мiсцях якось раптово. Не встигнеш оговтатися, як сутiнки спадали на землю i нiч вступала у сво§ права. Взвод ПТВ саме наблизився до окремого обнесеного добрим дувалом помiстя, коли надiйшов наказ зупинитися.

Поруч з нами розмiстилася рота афганцiв. Пiсля ретельного обстеження примiщень, де лежало повно всякого "добра", вибрали один з куткiв двору, в жiночiй його половинi. Перш за все виставили варту, а вiльнi вiд не§ бiйцi зайнялися приготуванням вечерi. По двору бiгали качки, двi з яких потрапили до нас на вечерю, а останнiх зловили "бобри". В коморi знайшли рис та скороварку i згодом на вогнi вже варилися смачнi страви. Господарi покинули двiр перед нашим приходом. Майже усе залишилося незайманим. Не встигли осво§тися на новому мiсцi, як афганськi солдати почали нишпорити по закутках i набивати сво§ рюкзаки рiзними речами. Пожива радувала солдатiв, бо майже всi вони походили з небагатих сiмей.


Вечеря iз варено§ качатини та плову вийшла чудовою. На нiч влаштувалися на плоскому даху одного iз будинкiв. По периметру споруди поставили мiшки з глиною та рiзнi мiцнi речi, що змогли знайти в дворi. Залишивши двох вартових, повалився спати просто неба. Афганцi ще не спали. Звiдти доносилися розмови, горiло багаття. Зморенi важким днем повним нових вражень, всi швидко поснули. I лише вартовi борючись iз пiдступним сном, пильно вдивлялися в чорноту ночi, прислуховуючись до та╓мничих нiчних звукiв. В небо злiтали освiтлювальнi снаряди та мiни, на хвилини вириваючи з темряви картини "зеленки", де неспокiйно спали кiлька сотень "шуравi".


6.4. Бiй.


Ранкова свiжiсть при╓мно бадьорила. Починався новий день. Пiдроздiли прийшли в рух. Вiдходячи вiд помiстя, залишали позаду себе велике багаття. В вогнi горiла праця не одного поколiння афганцiв разом з горою рiзних речей. Язики полум'я лизали глину дувалiв i стрiмко пiдiймались до гори, несучи в собi яскравi спалахи iскор.


***Вiйна ма╓ однакове обличчя в усi часи. Щось нового людство не видумало i навряд чи придума╓. Не знаю, якi цiлi мало на метi командування наказуючи нищити все пiдряд, та це не сприяло доброзичливому вiдношенню до нас мiсцевого населення. Ми знаходилися в чужiй кра§нi, а розпоряджалися тут як господарi. Але ще бiльше дивувала поведiнка самих афганських воякiв, котра нiчим не вiдрiзнялися вiд нашо§. Адже це §х земля, §х люди, i вони так по-варварськи нищать власне багатство! Мине певний час, настане мир i всiм афганцям прийдеться вiдновлювати кра§ну покалiчену вiйною. Не зрозумiло! Дуже дивною й загадковою для мене i бiльшостi мо§х товаришiв виглядала §х "квiтнева революцiя" про причини яко§ майже нiчого не знали. Як не розумiли ми чому вона воювала з власним народом. Можливо брала приклад з нашо§?! Цей факт став найбiльшим вiдкриттям в цьому рейдi.


Коли пiдроздiли 7 роти зiбралися до купи, взвод отримав наказ на сьогоднiшнiй день i ... дванадцять коробiв сухпайку. Я не мав за плечима рюкзака ( з "Десантом" дiлили один на двох), тому ця ноша дiсталася менi. Як зумiв перев'язав §х мотузком, приладнавши до спини незручний тягар.

На виходi з кишлака, зустрiлися з бiйцями 9 роти, яка просувалася перед нами. Серед солдатiв управлiння роти помiтив знайомого сержанта Корабльова. Вiн мав хвацький вигляд: в новеньких кросiвках у вшитому маскхалатi з закоченими рукавами; без каски та бронежилета, як i "належало" за строком служби. Вiдчувалося, що життям та сьогоднiшнiм ранком вiн цiлком задоволений i почува╓ться чудово. Сержант про щось весело перемовлявся з товаришем, нiби вони прогулювалися парком рiдного мiста, а не в "зеленцi". На якусь мить хлопець завмер в проломi дувалу i зник за деревами.


7 рота йшла долиною слiд за афганським пiдроздiлом. 9 рота взяла трохи правiше. Знову "прочiсували" невеликi кишлаки та бачили вже знайомi картини мародерства афганцiв. Вони були ненаситнi. За одним iз кишлакiв рух вiйськ призупинився. По рацi§ передавали, що у сусiдiв iз 2 батальйону з'явилися перешкоди, виникли сутички з душманами. Зненацька i перед нами виявилися засiдки. Захлопали 'духiвськi" АКМи.


*** Характернi звуки пострiлiв автоматiв АК-47 добре вiдрiзнялися вiд наших АК-74, калiбру 5.45. Тим паче, що звук пострiлу в свою сторону переплутати нi з яким iншим не можливо, а дзижчання куль нас навiть радувало: почув - значить не твоя.


Афганський пiдроздiл пригальмував в русi вперед i залiг на полянi, ми зайняли неглибокий сухий арик. Доки взводний з командиром роти про щось радилися, "бобри", за наказом §х вусатого комбата пiшли вперед. Тiльки-но останнi вояки зникли з поля зору за деревами, як з духiвсько§ сторони "запрацювало" зо два десятка автоматiв. Над головами противно засвистiли кулi. Стрiляли з невелико§ вiдстанi i досить прицiльно про що свiдчили збитi листки та гiлля на деревах. Далi подi§ розгорталися стрiмко. Ось до наростаючо§ гулу стрiлянини додалися новi звуки, то тупотiли втiкаючи афганськi вояки. Даремно кричав та погрожував §м командир - бiйцi накивали п'ятами, пробiгши ледь не по наших головах. Солдати бiгли свiт за очi не дивлячись назад, в очах тiльки переляк. Дехто з них на ходу читав молитву, а деякi, взагалi, втратили орi╓нтацiю i моталися, мов навiженi.


За мить залишилися однi. По рацi§ передавали, що в засiдку потрапило управлiння 9 роти i все полягло в нерiвному бою. Потрiбна допомога. Перед ариком розкинулося нешироке прострiлюване душманами поле. Доки останнi бiйцi вели нищiвний вогонь в напрямку засiдки, ми стрiмко перебiгали небезпечну вiдстань i ховалися до наступного арика.


В душi змiшалася цiла гамма вiдчуттiв. Тут: i страх бути вбитим; й юначий азарт гри; й тверезий погляд на речi, який керував поведiнкою. Перебiгав, як вчили старшi товаришi, з паузами, петляннями та переповзанням. Дуже заважав вантаж, який при падiннi перекочувався на голову й намагався вiдв'язатися. Але страх за життя робив чудеса. Не учувся, як потрапив до другого арика. На вiдмiну вiд покинутого, цей арик мав глибину до двох метрiв, а на його днi протiкав невеликий струмок. Пiд ногами побачив мiсиво багнюки та води, слiди десяткiв вiдбиткiв солдатського взуття. З одного боку мали надiйний захист вiд куль, а з iншого - смертельно небезпечну пастку.


Коли всi взводи роти перебралися сюди, по щиколотки вгрузаючи в багнюку посунули вперед. Йти стало важко i незручно. Мiсцями арик звужувався до метра в ширину i ставав ще глибшим та бруднiшим. Бiй ще тривав десь неподалiк. Взвод отримав наказ комбата: виносити поранених та вбитих. Полетiли в багнюку коробки з сухпайком, частина бо╓припасiв iз рюкзакiв, трофе§. Кожен залишав собi тiльки НЗ. Далi по арику майже бiгли. Назустрiч просувалися двi групи бiйцiв, з пораненими на плащ-палатках. Перша четвiрка тримала закривавленого i непритомного командира 9 роти. Голова та верхня частина тiла офiцера виглядала суцiльним кров'яним мiсивом. Важко поранений капiтан майже не подавав "ознак життя". Наступна жертва - поранений в живiт хлопчина гучно стогнав вiд болю раз по раз щось викрикуючи. Третього пораненого я помiтив, лише коли той пiдiйшов впритул. Хлопця вiв пiд руку один з бiйцiв роти. Iнша його рука - вся забинтована та закривавлена, здалася менi занадто короткою.


*** Пiзнiше дiзнався таке, що мене вразило, мабуть, найбiльше за весь день. Мужностi цього хлопця можна було позаздрити: сам санiнструктор, вiн власноручно вiдрiзав собi перебиту руку, що трималася на сухожиллях i перемагаючи бiль зробив собi перев'язку.


За низьким мiстком iз хмизу, пiд яким пролiзли з великими труднощами, арик став розширюватися. Трохи далi вiн роздвоювався на рукави. На бортах арика сидiли принишклi бiйцi батальйону, що першими прийшли на допомогу управлiнню 9 роти, i ще й зараз вели перестрiлку з вiдступаючими душманами. На днi арика, трохи осторонь, лежало два трупа. Одного з них, не дивлячись на страшнi рани одразу впiзнав - це був сержант Корабльов, якого двi годин тому бачив веселого i живого. Хлопець лежав чомусь босий, а на мiсцi його правого ока зiяла величезна дiрка. Iнший вбитий, роздягнутий до пояса хлопчина, лежав з пробитою в центрi лоба головою та численними осколочними дрiбними ранами на тiлi. Вiд побаченого менi стало моторошно. Який жах!


Не гаючи часу пiд тривожнi погляди хлопцiв, що залишалися, ми поклали вбитих на 'плащ-палатки' i швидко пiшли назад. Залишатися тут зовсiм не хотiлося. З великими незручностями пролiзли пiд мiстком й поплелися по арику ледве тримаючись на ногах вiд тiсноти, постiйно спотикаючись та по колiна вгрузаючи в багнюку. Стволами автоматiв зiшкрiбали з бортiв арика оберемки глини. Стрiляти iз них зараз при потребi вже не змогли б. Вбитий весь час сповзав з палатки. I хоча хлопець не видiлявся велетенським зростом та вагою, його тiло здавалося дуже важким. Блакитнi красивi очi вбитого були вiдкритi. В них назавжди закарбувався той подив, який вiн виразив в останню секунду життя. Каламутна вода iнодi заливала тiло хлопця, на очi осiдали частинки мулу. Крiзь невеликий отвiр в центрi лоба, схожий скорiше на розкол, нiж на кулеве поранення, вода спокiйно затiкала в черепну коробку i витiкала звiдти через велику дiрку на потилицi. На русявому волоссi бiлiли частинки мозку. Страх гнав вперед. Вигляд спотвореного трупа, який ще недавно був людиною красномовно свiдчив, що могло чекати на кожного з нас. На жаль вийти з арика не могли, оскiльки "духи" засiли десь неподалiк i пострiлювали над головами. На обличчях друзiв бачив те ж, що переживав зараз сам - страх та невпевненiсть.


Нарештi, страшний арик скiнчився. Ми вийшли до пiдроздiлу 7 роти. Знайомий прапорщик командир 3 взводу провiв процесiю сумним поглядом. Далi вже стало вiдносно безпечно. Здавалося, iз-за кожного дерева за нами спостерiгають ворожi очi. Вони глузують i посмiхаються - " що, шуравi, отримали, то вам подяка за зiпсоване житло, за знищене добро, за нашу спаплюжену землю". Хотiлося тiльки одного - швидше винести бiйцiв i забути цей день.


Плащ-палатка порвалася, довелося взяти вбитого за руку. На дотик вона була непри╓мно холодна i слизька. Тягар фiзичний не йшов нi в якi порiвняння з психологiчним гнiтом, який давив, мов прес, на нашi душi. Вже далеко ми вiдiйшли вiд того мiсця, а страх все гнав i наче посилювався. Минули вiдкрите поле i бiля невеликого арика натрапили на вбитого "духа" ( можливо простого селянина який потрапив пiд "гарячу руку", хоча, звiсно, в такий час дарма тут нiхто не буде вештатися ). Його вигляд не викликав нiяких нових почуттiв: ми вже переситилися виглядом кровi та смертi за сьогоднiшнiй день. Неподалiк вiд межi "зеленки" i пустелi, де вже чутно стало шум бронегрупи, взвод змiнили. Вбитих понесли до вертольота, силует якого проглядав за останнiми деревами садiв.


*** Людськi долi... Сьогоднi вранцi, нещодавно вбитi та пораненi хлопцi, сидiли разом, а зараз пiдступна смерть роздiлила §х. Загиблi зайдуть спокiй в землi, а трьох iнших ще чека╓ боротьба за життя та здоров'я.


На ночiвку рота розмiстилася в крихiтному, але добре захищеному вiд раптового нападу ворога дворi недалеко вiд межi зелено§ зони. Вiдразу були виставленi чотири варти, якi пильно несли службу. На вiдмiну вiд вчорашнього чудового вечора, сьогоднi радiсного настрою нiхто не мав. Душi бiйцiв гнiтилися вiд пережитого i побаченого. Iнстинкт самозбереження, який включався вiдразу при виникненнi небезпеки й не вiдпускав ще довгий час, не давав змоги розслабитися, забутися, вiдпочити.


*** Як все трапилося там дiзнався значно пiзнiше вiд свiдка i учасника пригоди.

Iз спогадiв Толiка Л.

Управлiння 9 роти в арику несподiвано зiштовхнулося з групою душманiв, що простувала назустрiч. Такого повороту подiй не чекав нiхто, все вирiшилося за секунди. Зав'язалася перестрiлка. Декiлька бiйцiв, на чолi з командиром роти, були прижатими до дерев та стiнок арика i вiдрiзаними вiд iнших взводiв. Дорогу назад §м перегородила гребля, що не давала змоги, як вiдiйти назад, так i пiдiйти пiдмозi.

Бiй тривав не довго. Духи мали гранатомети, чим i скористалися. Осколки першо§ гранати зачепили капiтана i когось iз солдатiв. Офiцер отримав серйозне поранення, а солдат загинув. Друга граната остаточно знищила групу. Загинув сержант, iншi отримали поранення. Неушкодженим залишився один зв'язкiвець, що чудом уцiлiв пiд градом осколкiв i зумiв викликати пiдмогу.


Я, першим, вискочив з пiд греблi i вiч на вiч зiштовхнувся iз молодим "духом", що сидiв пiд деревом. Якусь мить дивилися один на одного, а потiм, майже водночас натисли на курки автоматiв. Дерев'яна колода та вода мене врятували. Коли пiдвiв голову душман зник. Картину побачив жахливу. Спочатку я подумав, що всiх вбито, але ось заворушився зв'язкiвець, застогнали пораненi. Пiдiйшли товаришi. Частина солдатiв зайняла оборону, iнша, взялася виносити поранених.


Спали "з комфортом" в одному з будиночкiв помiстя. З м'яких речей знайшли якiсь тоненькi ковдри, рюкзаки поклали пiд голови. Кожен з хлопцiв тримав в обiймах автомат, вiд безвiдмовно§ роботи якого залежало зараз все. Зверху на даху будинку вартували товаришi. Незручнiсть варти полягала в тому, що нести §§ треба лежачи i ця обставина робила нам зле. Напруження дня так вплинуло на органiзм, що нiяка небезпека не могла заставити двi години пильно вдивлятися в зарослi "зеленки" мiсячно§ афгансько§ ночi. Менi стало зовсiм байдуже за власне життя. На вартi разом з Якубом ( на пiвроку старший за призовом хлопчина взводу) по черзi придрiмували, не в силах боротися зi сном.


*** Вже вдома, приснився сон, що вартуючи в ту нiч, через прижмуренi очi я бачу, як з-за дувала з'явля╓ться голова "духа" i пiд ноги нам пада╓ граната. Ми дивимося на не§ не в силах викинути. Вибух, летять осколки i ... я прокидаюся. Кров стука╓ в висках, серце вискаку╓ з грудно§ клiтки. Жах! На щастя, то лише сон, який мiг би стати реальнiстю в ту нiч.


Варта минула спокiйно. "Зеленка мирно спала", коли нас змiнили. Випадково" загинули бiйцi, необачно хтось наступив на мiну, безпечно заснув на посту вартовий - усьому ╓ причина, яка кри╓ться в слабкостях людини. Але тi ж хлопцi в iнших ситуацiях виявляли себе справжнiми вояками, яким будь-що пiд силу, проявляли чудеса винахiдливостi та виживання i виконували з честю поставлену задачу. Нi, не супермени, а звичайнi юнаки служили тут, i за власнi помилки й помилки невмiлих командирiв розплачувалися найдорожчим - здоров'ям та життям. Вiйна оголювала душi людей. Кожна риса характеру, кожний недолiк або перевага помiтнi були, мов на долонi. Хтось може засудити "непотрiбний" геро§зм та недостойну поведiнку в чужiй кра§нi, але заднiм числом судити завше легше.


6.5. Вперед!


З настанням ранку пiдроздiли батальйону рушили далi. Пiсля вчорашньо§ пригоди просувалися в глибину "зеленки" не так безпечно як учора. Уже нiхто не мав прикрiплених на рюкзаку трофейних ламп, а самi вони побiльшали вiд бо╓припасiв, а не вiд "бакшишу". Взвод тримався в серединi ланцюжка 7 роти. В першому зруйнованому кишлаку натрапили на пограбований контин ( сiльський магазин ). Навколо зламаних прилавкiв валялися затоптанi в грунт цукерки та деякi жiночi прикраси, iнше - все забрано. Говорили, що то справа рук "бобрiв".


Населення, як i душманiв, на шляху не траплялося. Кiлометр за кiлометром, кишлак за кишлаком взводи просувалися все далi i далi. Страх мобiлiзовував, бо в безпецi себе не почували, особливо в тiснинi кишлакiв, де повз височеннi дували йшли вузенькими вуличками. В таких мiсцях "духи" могли запросто знищити не тiльки взвод, а роту "шуравi" гранатами, бо виповзти з "глиняного мiшка" шансiв не залишалося. Подiбнi вiдрiзки населених пунктiв долали на пiдвищених швидкостях з великим iнтервалами мiж пiдроздiлами. Попереду просувався дозор, який i мав прийняти на себе основний удар та прикрити останнiх, за ним - основна група, замикала ланцюжок група прикриття.


Суцiльна зона "зеленки" далi закiнчувалася, пiдроздiли зайняли мiсця на бронi. 'Бетеери' помчали на великiй швидкостi у складi батальйону до кишлаку, де за даними розвiдки з'явилися "духи". Пiд'§зджаючи до поселення вiдкрили вогонь по людях, якi щодуху бiгли вiд будiвель через посiви до найближчих садiв. Хто вони, душмани чи простi селяни, нiхто не розбирав. Поблизу населеного пункту 'бронiки' зупинилися. Ми спiшилися i лавою ринулися на вулицi. Пострiлiв назустрiч не прозвучало, але десь неподалiк працювали "духiвськi" АКМи. Взвод пiдiйшов до першого помiстя. В дворi надривався собака, який за мить знайшов смерть вiд кулi. Хатина вiяла пусткою. Бо╓припасiв та збро§ нiде не знайшли. В наступному дворi натрапили на стару бабу. Вона надривно плакала, махала руками, мабуть, проклинаючи нас. ╥§ не зачепили. Нiхто не пiдняв руки на беззахисну жiнку, хоча мали наказ нищити усiх, та розумiли його не буквально.


Досить швидко дiйшли до кiнця кишлаку. Iз трофе§в солдати знайшли всього двi старезнi рушницi ще англiйського виробництва минулого столiття. Вдалинi на полях паслися вiслюки, одного iз яких хтось iз бiйцiв пристрелив, мотивуючи свiй вчинок тим, що вiн "духiвський". Вiдверто було жаль нi в чому не винну тварину. I знову броня та "черговi" кишлаки де ми, навiть, не спiшувалися, бо всi вони мали вигляд давно покинутих людиною осель i не могли слугувати за житло навiть для душманiв. "Зеленка" закiнчувалася. Зовсiм рiдкiсними стали острiвки зеленi на фонi голих пустель. Рухатися далi не мало сенсу, пiдроздiли зупинилися. Батальйон зайняв кругову оборону на випадок нападу. Вiдстань мiж колом "бронiкiв" не перевищувала 100 метрiв.


Пустеля. На вогнищi пiдiгрiли консерви. Вечеряли вже в темрявi без особливого апетиту по§даючи 'сухпай'. Голод брав сво╓ i невдовзi поблизу нас виросла купка порожнiх банок. Командир роздiлив години вартування мiж двiйками на нiч i вiльнi пiшли спати. Час мо╓§ варти випав пiсля дванадцято§. З насолодою заснув примостившись на сидiннi бронетранспортера.


6.6. Смiшне та страшне поруч.


Половину ночi старшим варти перебував взводний, другу - Тимур. Пiд час чергування "замка" трапилася НП з Сергi╓м М.: вiн заснув чатуючи на вартi. Та так мiцно, що не помiтив Тимура, який обходив пости. Звичайно, виникла потреба приймати якiсь заходи, але вiдносно цього бiйця iлюзiй вже не iснувало. Сергi╓вi навряд що могло допомогти. Нi кулак, нi погрози не мали дi§. Тому Тимур пiшов на хитрiсть. Вiн забрав зброю i заховав автомат в "бронiку", попередивши усiх, щоб мовчали.

О четвертiй годинi ранку, тiльки-но засiрiло, пiднялися. За наказом "комбрига" батальйон термiново вiдправлявся до Нагаханського повороту, для проведення супроводження декiлькох автоколон з авiацiйним гасом в бригаду, конче потрiбних авiацi§. Сергiй мав стурбований вигляд, оглядав "бронiки" шукаючи зброю, але нiкому про втрату автомата не говорив. Взводний про пригоду знав i за домовленiстю мовчав. На рапорт Сергiя офiцер вiдповiв, що то його особиста справа, а за втрату збро§ вiн понесе вiдповiдальнiсть згiдно закону. Сергiй принишк i страждав, та покарання йому випало заслужене, адже вiн заснув на вартi, чим поставив життя товаришiв пiд загрозу.


За чотири години технiка батальйону подолала вiдстань до кишлаку Мохаджарi, що бiля Нагаханського повороту, де вже чекала колона наливникiв. "Бронiки" зупинилися напроти пагорбу, де розташувалася артилерiя. На всю мiць гримiли "васильки" ( касетнi мiномети ). А внизу розкинувся кишлак, який знаходився нiби осторонь подiй i жив мирним життям. Але цей спокiй був оманливий, бо бiльшiсть тутешнiх "духiв", за даними розвiдки, мiсцевi, i можливо, дехканин, що зараз привiтно усмiхався нашим бiйцям, ще вчора примостив пiд полотно дороги фугас i зараз чекав, яка технiка на ньому пiдiрветься, бо вiд цього залежала його винагорода вiд главаря банди.


Згiдно плану прочiсування "зеленки" вздовж дороги в лiву §§ половину мала йти 7 рота, а в праву - 9-та. Доводячи наказ до взводу, командир зупинився бiля Сергiя М., якому в рюкзак добавили два "цинку" патронiв (29 кг) та з десяток гранат, а Вiктор Х. ( його безпосереднiй командир вiддiлення ) пiд смiх присутнiх вручив хлопцевi лома з комплекту "бронiка". Взводний ще раз спитав за автомат i дав Сергi╓вi "персональне" завдання знищувати ворога всiма можливими засобами. Взводи роти вже почали висування в напрямку виноградникiв, а ми ще насолоджувалися ситуацi╓ю. Нарештi, автомата Сергi╓вi вiддали, i з чудовим настро╓м взвод ввiйшов в королiвство зеленi.

Як не рiдко бувало в таких випадках супроводження перетворювалося в прогулянку по садах, якщо хтось не "ловив" мiну. Додатково до всього, планували ночiвку в бригадi де назавтра передбачалися заходи по святкуванню "Дня Перемоги". В такi днi завжди прилiтали артисти з "союзу", якi давали концерти в клубi. Це був один iз тих справжнiх вихiдних, коли можна розслабитися.


Минули вже двi плантацi§ винограднику. В ефiрi тривали звичайнi розмови про виставлення пiдроздiлiв. Здавалося, що все пiде гладко, але... календаря мали i "духи". Вони теж захотiли зробити невеликий подарунок "шуравi" до свята, щоб пам'ять про нього залишилася на довго. На той час, як по бетонцi покотився "бронiк", що прикривав двох саперiв, взвод заглибився в виноградники i спокiйно просувався вперед, маючи з одного боку сусiдiв з роти, а з iншого - починалася пустеля. Раптово, вiдносну тишу порушив рев гранати, загримiли автоматнi черги. Бронетранспортер саперiв пiдбили. Чорний дим з нього поволi пiдiймався догори. Взвод перебував досить далеко вiд дороги, щоб бачити подробицi подi§. По рацi§ дiзналися, що серед саперiв ╓ пораненi, а в "зеленцi" на нас очiкувала добре органiзована засiдка.


Сусiди iз роти ввiйшли в "зону" небезпеки, але поки-що вiд них не чули новин. Пiсля коротко§ зупинки i коректування задачi вийшли на самий край зелено§ зони. В "зеленцi" панувала якась зловiща тиша. Напруга зростала. Взвод знаходилися саме напроти горiлого 'бронiка', а нiяких знакiв присутностi "духiв" не помiчали. Бiйцi пересувалися по арику по колiна в водi. Згодом вода закiнчилася, а арик перетворився на неглибоку канаву. Ми обiйшли дувал i вийшли на вiдкритий майданчик де аричок огинав напiвзруйновану будiвлю. Бiля нею вiн розходився на два рукава i це насторожувало. Мiсце виглядало небезпечно, бо з право§ сторони тягнувся високий дувал. Тут могла очiкувати засiдка.


Не встигли бiйцi авангарду взводу завернути за поворот, як по нас вдарили довгi автоматнi черги. На щастя нiкого не зачепило, всi встигли припасти до землi. Кулi засвистiли над головами. В цьому мiсцi арик став занадто мiлким. В перших бiйцiв, тих кого не прикривала будiвля, рюкзаки виглядали над його кра╓м. А Тимур з Iгорем Б. не могли навiть пiдвести голови. Ми з Вiктором Х. зайняли позицiю на розвилцi арикiв. Стрiлянина в бiк пiдроздiлу посилилася. Мабуть взвод зайшов до "духiв" з тилу, а вони цього не чекали. Тепер оговталися i почали обходити групу. Засвистiли кулi i з другого боку. Пiдроздiл опинився в скрутному становищi. Першi не могли пiдняти голiв, а тут, як на зло, в арику застряв Сергiй М.. Коли хлопцi почали вiдповзати назад, бронежилет в нього розстебнувся й розклався таким чином, що голова опинилася як на зашморгу - один порух назад i вiн передавлю╓ горло.


"Духи" стали стрiляти прицiльнiше. Кулi пробивали рюкзаки з бо╓припасами i влучали в землю вже бiля самих голiв Тимура i Iгоря. Сергiя потроху проштовхували назад. Тривала жорстока перестрiлка, причому ми §х не бачили, вели вогонь в сподiваному напрямку, а вони - били прицiльно. Щоб не допустити пiдходу душманiв по арику, який вiв в сторону §х позицiй, через кожнi двi три хвилини Вiктор кидав гранату, що я подавав iз рюкзака. Цю справу вiн проводив артистично: вiдривав кiльце, потiм перекидав гранату в другу руку, вичiкував секунду i жбурляв §§ так, що граната вибухала в повiтрi. Цим досягалася "бiльша ефективнiсть враження" ворога. На однiй iз гранат вийшла "заминка". Коли Вiктор витягнув кiльце, чека вилетiла i вдарила його в обличчя. Вiд несподiванки вiн випустив "ефку" i та впала пiд ноги. Якусь мить ми дивилися на "ребристу смерть" не усвiдомлюючи, як вона зараз близько, це тривало одну-двi секунди. Граната вибухнула в повiтрi через мить, як вилетiла з руки Вiктора. ╥╥ осколки просвистiли i над нашими головами, але ... не доля. Пригода так приголомшила, що не дивлячись на небезпеку, почувалися iменинниками. Продовжували "поливати" вогнем "зеленку" пiдiймаючи над ариком автомати i вистрiлюючи магазин за лiченi секунди. Робили так бiльше для шуму, бо прицiльно вести вогонь не могли. За цей час, поштовхавши Сергiя назад, взвод зiбрався в арику за будiвлею. Командир наказав вiдходити до сво§х, обстановка i для нас, i для останнiх взводiв роти ставала складною. Один iз них потрапив пiд прямий вогонь засiдки й мав втрати, iншi - вiдходили до бетонки. Залишитися тут означало знищення пiдроздiлу, оскiльки допомоги чекати нi вiд кого, а нас схоже почали брали в напiвкiльце, бо кулi свистiли з рiзних сторiн.


*** Чисельнiсть роти, що зараз знаходилася в "зеленцi" разом з нашим взводом по цю сторону дороги не перевищувала 50 бiйцiв. Атакувати з такою кiлькiстю людей групу невiдомого складу добре пiдготованих душманiв, не знаючи розташування, озбро╓ння та укрiплень банди в "зеленцi" було безглуздо.

По ланцюжку передали наказ взводного виходити через пролом в дувалi, що знаходився поруч з нами. Кулi час вiд часу влучали в нього, тому така перспектива не радувала, особливо мене, бо повинен був першим долати небезпечний вiдрiзок. В життi, мабуть, так не стрибав: iз положення лежачи вмить перемахнув метрово§ висоти перешкоду. Поки виконував свiй "фантастичний" перелiт над проломом, товаришi прикривали шквальним вогнем. За глиняною стiною вiдчув себе в безпецi. З насолодою посилав "духам" магазин за магазином доки виходили останнi бiйцi.


Вiдстрiлюючись, пiдроздiл вiдходив до насипу дороги. Виноградниками перебiгали пригинаючись, бо кулi летiли щiльно. Тiльки Сергiй, якому мабуть все на свiтi стало байдужим, мов маятник коливаючись вiдносно бронежилета, з зцiпленими зубами, плiвся не пригинаючись. Дарма, що взводний i останнi бiйцi взводу мiсцями переповзали вiдкритi вiдрiзки, Сергiй не звертав уваги на команди старших, робив сво╓. На шляху зустрiли "рештки" 2 взводу 7 роти, яким командував замполiт. Двох §х товаришiв було поранено, а лейтенант загинув. Частина бiйцiв взводу ще лежали пiд вогнем "духiв" й не подавали ознак життя.


Iз розповiдi Славiка А.

Я йшов в парi з замполiтом. Взвод розтягнувся по двiйках перпендикулярно насипу дороги. Мiняючи магазин в сво§й СВД (снайперська гвинтiвка) на кiлька крокiв вiдстав вiд офiцера. З обох сторiн вiд нас на невеликiй вiдстанi йшли товаришi. Замполiт першим ступив на вiдкритий майданчик напроти ру§н кишлаку i в цю мить звiдти застрочили "духiвськi" автомати. Офiцера "зрiзала" черга на мiсцi, когось iз наших поранено, а я встиг впасти за пагорбок i завмер. Не пам'ятаю скiльки часу лежав нерухомо, бо вiдчував, що душмани поруч. Вони вирiшили, що я вбитий, тому не звертали уваги. Мiж взводом, який опинився без командира i зайняв оборону позаду, та душманами, тривала перестрiлка, а менi нiчого не залишалося, як чекати слушного моменту. Кра╓м ока бачив серед "духiв", ╓вропейькi обличчя. Найманцi були в окулярах i мали на головi зеленi вiночки з винограду для маскування. Так хотiлося кинути §м в "подарунок" гранату, але поворухнутися не мав можливостi. На щастя, в цей час на бойовий захiд по засiдцi вийшли "вертушки". Пiд "шумок" встиг переповзти в безпечнiше мiсце i повернутися до сво§х.


Цi ж самi вертольоти накрили вогнем не тiльки душманiв. Взвод, зайнявши кругову оборону в виноградниковi чекав командира, що з двома бiйцями пiшов до сусiдiв, як на нас посипалися НУРСи.


*** Ми не ховалися вiд "крокодилiв" ( вертольоти МI-24), а тi мабуть переплутали нас з ворогами, бо вiдстань вiд позицiй взводу до душманських не перевищувала кiлька сот метрiв. Таке траплялося тодi не рiдко, оскiльки "вертушки" працювали на великих висотах остерiгаючись "духiвських" кулеметiв та "стiнгерiв".


Декiлька снарядiв вибухнули неподалiк. На бiйцiв посипалися осколки. Один iз них боляче вдарив мене в колiно. Але повезло - то були останнi метри його польоту i вбивчо§ сили вiн не мав. Маленький шматок металу дiаметром близько 2 сантиметрiв ледь не наробив велико§ бiди. Обстрiл сво§ми додав прискорення i дочекавшись взводного, пiдроздiл, перетнувши насип дороги, при╓днався до останнiх взводiв роти. За "бетонкою" iз "шуравi" знаходилися тепер тiльки вбитий замполiт ... та ще душмани.


Тiло лейтенанта лежало неподалiк вiд дороги, тому офiцери, порадившись з комбатом, вирiшили попробувати забрати його, зробивши "вилазку" через насип. Взвод пiдiйшов до мiсця, напроти якого група досвiдчених воякiв на другiй сторонi дороги вела бiй. Там складалася загрозлива ситуацiя. Душмани посилили вогонь намагаючись знищити групу. "Шуравi" залягли за дувалом неподалiк вiд насипу. Незважаючи на сильний вогонь артилерi§, "духи" почувалися занадто впевнено, мали добре укрiпленi позицi§ i залишати §х не збиралися. На пiдмогу, через бетонку, поповзла ще одна група, куди крiм трьох бiйцiв взводу ввiйшли два офiцери, та ще декiлька солдатiв з iнших пiдроздiлiв. Останнi бiйцi роти очiкували за насипом. Ми чули як посилю╓ться стрiлянина; бачили, як кулi рикошетили вiд полотна дороги. Iнодi, пролiтали гранати, що не знайшли цiлi з тi╓§ сторони. Нас захищав насип, а тих, хто знаходився там, в пеклi, лише тонкий шар глини.


Не отримавши "ласого шматка" в виглядi беззахисних наливникiв, душмани вирiшили всю злiсть вимiстити на пiхотi. Дувал, за яким залягли солдати, нещадно руйнувався гранатами, вороги почали обходити збоку. Становище для хлопцiв стало загрозливим. Забрати замполiта вони не могли, а от врятувати ще одного лейтенанта, командира першого взводу - Андрiя, який прийшов на допомогу i отримав поранення, ще могли.


Iз розповiдi Андрiя Ч.

Переповзали через бетонку пiд щiльним вогнем. Кулi влучали в полотно дороги, пролiтали в лiчених сантиметрах. Лише щiльно притискаючись до бетонки, ледь не чiпляючи §§ щокою, доповзли до узбiччя. Далi на шляху виявилися зарослi верблюжо§ колючки. Солдати народ звичний, тому не дивлячись нi на що, продовжували рухатися як i по бетонцi, а лейтенант, мiсяць тому прибув сюди, ще не мав достатнього досвiду. Офiцер не захотiв колотися пiдняв голову. В цю мить йому в шию влучила куля. Замiсть допомоги ми враз стали вантажем. Поранений перебував у важкому станi, а тут ще й "духи" стали лупити по дувалу гранатами, методично його руйнуючи. Ледь встигали перемiщатися вздовж нього, як шматки глини на тому мiсцi, де секунду назад знаходився, розлiталися вщент. Думав, що вже не виберемося. Потiм побачили, як по "бетонцi" на пiдмогу примчали з десяток "бронiкiв" iз всiх кулеметiв стрiляючи по позицiях душманiв. Вистояти в такому шкваловi вогню, здавалося, було неможливо, але тiльки-но перший "бронiк" потрапив до зони обстрiлу, як над ним пролетiла граната. Що трапилося далi не бачив, бо ми кинулися переповзати назад, доки шквальний вогонь кулеметiв змусив ворога притихнути.


Перший бронетранспортер "спiймав" три гранати. Але екiпажевi пощастило, бо жодна з них не стала смертельною для машини. Одна потрапила в ящик з патронами, прикрiплений на баштi; друга - в скобу для нiг на корпусi, третя - рикошетом вiдлетiла вiд бронi збиваючи поручнi. Пiсля того, як група бiйцiв перемiстилася на нашу сторону дороги, "бронiки" вiдкотилися назад.

Сумною процесi╓ю рота поверталася до кишлаку, де чекала бронегрупа та колона наливникiв, яка щасливо залишилася цiла. Поранений лейтенант хрипiв i важко стогнав. Потiм у нього бiля рота з'явилася рожева пiна i вiн затих. Ще одного офiцера не стало в пiдроздiлi. Командир роти нiкого не соромлячись плакав. Сьогоднi вiн лишився двох товаришiв. "Старлей" Зайцев йшов попереду, салютуючи загиблим iз свого автомата. Стрiлянi гiльзи рикошетом вiдлiтали вiд його обличчя, та, здавалося, вiн §х не помiчав. Офiцер жалкував що не змiг, незважаючи на разючу перевагу в технiцi, забрати загиблого товариша. Звичайно, вiн мiг пiдняти солдатiв в атаку, спробувати "викурити" "духiв" при обхiдному маневрi, але тодi б десятки лягли на полi. Чи варто було ризикувати життям бiйцiв заради цього? Мабуть, замполiт зрозумiв би його.


Так безславно закiнчувався день. Бомбовi удари продовжувала наносити авiацiя, не вщухав вогонь артилерi§ i душманам було, непевне, не солодко, але нiщо не могло зменшити ганьби, яко§ щойно зазнали "шуравi". При пiдходi до БТРiв увагу привернув оператор-навiдник з першо§ машини. Його обличчя свiтилося щастям. Вiн щось розповiдав товаришам i жваво жестикулював.


*** Хлопець пережив найвище нервове напруження, коли за якiсь хвилини бою тричi перебував за мить вiд смертi. Сьогоднi йому повезло - "Його Величнiсть Випадок".


З того ж таки 'бронiка' висунулася голова Сергiя М., якого взводний годину потому вiдправив на броню. За iронi╓ю долi вiн потрапив в той самий "бетеер", що був обстрiляний. От i не вiр, що дурням завжди везе. Сергi╓вi принаймнi двiчi за день "не аби як" поталанило залишитися неушкодженим.

Сутенiло, коли колона наливникiв разом з пiдроздiлами батальйону повернулися до "господарства" в пустелi.


*** Сумно i непри╓мно мали на душi мабуть усi бiйцi роти. Одне тiльки тiшило, що "наливники" залишилися цiлi. Два чудових офiцери заплатили життям за §х цiлiснiсть. Завтра ми повернемося до "Нагахану" i знову спробу╓мо провести колону в "велике господарство".


6.7. Вихiдний.


Схiд сонця застав взвод в "зеленцi". Сьогоднi ми просувалися правою стороною дороги, далеко заглиблюючись в сади та виноградники. Рухалися обережно прострiлюючи кожне пiдозрiле мiсце. Правда, iснувала майже стопроцентна впевненiсть в тому, що на "духiв" не натрапимо, але на сюрпризи могли очiкувати.


"Бетонку" пiдроздiли перетнули далеко позаду вчорашнiх позицiй ворога. Навкруги панувала тиша i спокiй, просто не вiрилося, що учора тут розiгрувалася трагедiя. Минули ру§ни декiлькох помiсть, якi попередньо обстрiляли iз пiдствольних гранатометiв i ввiйшли в сухий арик. Десь тут знаходилися вчорашнi позицi§ душманiв. На шляху стали траплятися зiв'ялi вiночки, якi ще вчора перебували на головах ворогiв. Цi╓ю дорогою вони напевне вiдходили. Не забарилися з'явитися i першi ознаки позицiй. Не дивно, що вчора артилерiя виглядала безсилою - глибокi нiшi в стiнках арика надiйно захищали "духiв". А спереду, позицiя виглядала зовсiм непримiтною серед вiдвалiв грунту. Чудова фортифiкацiйна споруда. Навiть пряме попадання снаряду могло не привести до загибелi моджахеда. Цих нiш трапилося з десяток, але нiде не знайшли жодно§ стрiляно§ гiльзи. Назустрiч рухалися iншi пiдроздiли. Взвод повернув до дороги. Тут, в тридцяти метрах вiд насипу, в винограднику, знайшли блiндаж. Бiля нього лежали використанi упаковки гранат китайського виробництва.


*** З цього мiсця був пiдбитий бронетранспортер саперiв, який ще вчора танком вiдтягли до позицiй артилерi§. При цьому танк теж "спiймав" декiлька гранат, але пощастило i йому, i екiпажевi - уцiлiли.


Тим часом бiйцi роти вийшли до замполiта. Переживали не знайти голови лейтенанта, бо душмани мали "звичку" вiдрiзати голови вбитим, особливо, в командирiв. ╥х вони використовували для пiдтвердження смертi офiцера, за що отримували винагороду. Лейтенант був одягнений в маскхалат i нiчим вiд солдатiв не вiдрiзнявся. Тому, напевне, "духи" над тiлом не познущалися, а тiльки замiнували. Причому, замiнували так, щоб "шуравi" не мали змоги знешкодити вибуховий пристрiй. Пам'ятаючи про рiзнi "сюрпризи" ворогiв i аби дарма не ризикувати життям бiйцiв, хлопцi, оглянувши тiло i примiтивши слiди мiнування, прив'язали мотузка до ноги лейтенанта. Вибухом труп розiрвало навпiл.


Шлях колонам на даному вiдрiзку був вiльний. Не знайшовши нiчого крiм слiдiв присутностi душманiв, знищивши блiндаж та позицi§ в арику, пiдроздiли батальйону вслiд за колоною наливникiв вирушили до бригади.

В бригаду прибули пiсля обiду. Надiялися, що командування потурбувалося про святковий стiл. Але даремно. "Народнi гуляння" вiдбувалося лише на рiвнi пiдроздiлiв. Офiцери збиралися компанiями в гуртожитку, а солдати - по взводах: пили "шуравi фанту", курили "план". Бiльше, звичайно вживали наркотики - "безпечнiше" на випадок перевiрки, та й дiстати легше. Ввечерi небо над бригадою палахкотiло яскравими барвами освiтлювальних ракет, чергами трасерiв. Повiтря здригалося вiд автоматних та кулеметних черг, вихлопiв ракет, що злiтали.


З насолодою впав на лiжко. Таке рiдне i по-домашньому при╓мне. Згадав, що племiнниковi сьогоднi виповнився рiк, i порадiв за сестру. Ех, зараз би хоч кра╓м ока подивитися на рiдню! Сон швидко взяв владу над тiлом. Нервова напруга та стомленiсть минулих днiв обезсилила його. Ми заснули спокiйним сном, вiдчуваючи себе в повнiй безпецi.


6.8. Кокаран збира╓ данину.


Вранцi 10-го рейд продовжився.

*** Пiсля проведення автоколон iз бригади батальйон мав при╓днатися до пiдроздiлiв, якi прочiсувати "зеленку" в районi кишлаку Пасаб.

По дорозi до Кандагару вiд нудьги взяв почитати журнал, що використовувався для "особистих потреб" екiпажу бронiка, а зараз валявся на сидiннях. В журналi печаталися некрологи з приводу смертi Ю.В.Андропова. Один iз листiв з зворотно§ сторони траурного портрету виявився чистим. Враження вiд пережитого 8 травня заставили взятися за ручку.


10 травня 1984 року.

Тягарем на душi висять спогади про той день. Смерть двох хороших мужикiв, особисто менi знайомих, замполiта та комвзводу Андрiя, така несправедлива i недоречна. З замполiтом декiлька разiв вели вiдвертi розмови про життя, а з Андрi╓м перемовлялися за п'ять хвилин до його загибелi. Не вiриться, що §х вже нема╓. Вчора, мабуть вперше тут, на власнi очi побачив мiзерну цiну життя, по-новому вiдчув всю серйознiсть нашо§ служби. Знову йдемо в пекло. Що принесе сьогоднiшнiй день?


*** За два "бойовi" днi рейду батальйон втратив 9 чоловiк: 4 вбитими i 5 пораненими. Смерть та кров стали звичними явищами. Вже не дивувала вiдсутнiсть знайомих в сусiднiх пiдроздiлах. Все частiше поставали питання - скiльки ж менi ще вiдведено долею часу?


В супроводженнi на Кокаранi потрапив в двiйку разом з Мишком Г. на мiсце, яке у нас в зводi називали "школа". Звiдки ця назва пiшла нiхто не знав, а що десь поблизу нього пiдiрвався на фугасi Славiк М, пам'ятали, тому позицiю ретельно i обережно оглянули .

Влаштувалися в тiнi дерев. Повз нiг бурхливо мчала прохолодна вода арика. Обстановка виглядала спокiйною. Зняли зайву амунiцiю та бронежилети. Пригод i проблем при виставленнi не трапилося, що ще бiльше заспокоювало. Час летiв в розмовах. З задоволенням смакували кислувато-солодкими вусиками винограду. Природа радувала око, "зеленка" виглядала дружньою. Майже нiхто не стрiляв. Хороше. По ланцюжку повiдомили про рух колон, i що, вслiд за другою, знiма╓мося. Доки сидiли i майже не рухалися ( як потiм вияснилося на фугасi ) небезпеки не виникало. А варто було ворухнутися Мишку, як ско§лася бiда. Пiднiмаючись, вiн зачепив вибуховий пристрiй. Я, в цей момент, присiв i нагнувся, щоб накинути на шию бронежилета.


Отямившись через мить пiсля вибуху, зрозумiв, що живий i перебуваю в водi. Вiдразу прийшла голову думка про мiнометний обстрiл, але чому так точно з першого разу?


*** Якщо ми спiймали фугас, я мав шанси уцiлiти i виникала впевненiсть, що за мить не вмру вiд ран нанесених його осколками. Якщо вибухнула мiна - мо§ шанси рiзко падали, бо не встиг одягнути бронежилета.


Все це тривало мить. Доки не вiдчував больового шоку подумав про несправедливiсть цього свiту. Аякже, то з iншими могла ско§тися бiда, а щоб зi мною - нi, цього не могло трапитися! Раптово з'явився всеохоплюючий пекучий бiль. Холодна вода арика трохи остудила, але не могла 'погасити' вогонь на спинi. ╥╥ нiби не iснувало взагалi. З жахом подумав, що скоро все буде скiнчено. Боявся повернути голову i побачити велику рвану дiрку, боявся глянути на руки та ноги i не побачити §х. 'А що, якщо §х нема╓?'


Права рука висiла нiби чужа, якось дивно завернута в середину, але я §§ вiдчував, а значить цiла! Лiва виявилася неушкодженою. Чудово. Тепер ноги. Слава Богу! - цiлi. Якщо поранення в спину не смертельне, я ще себе нормально почуваю - значить це так, то виживу. Мене зносило по течi§. Минуло декiлька секунд пiсля вибуху, а в головi вже промайнуло стiльки здогадок. Збагнув, що необхiдно вибиратися на сухе. Прудко пiдхопившись викарабкався по стiнцi арика i впав на дорiжку бiля винограднику. Вiд спеки перехопило подих, з рота пiшла кров. Я хватав повiтря, мов риба викинута на берег. З-за голови виглядали пружини з розбитих вщент магазинiв, якi висiли в пiдсумку на ременi ( як потiм з'ясувалося, вони прийняли на себе основний удар i врятували хребет вiд пошкодження). Я лежав майже голий. Новий маскхалат висiв лахмiттям лише на ши§ та ногах. Був впевнений, що зараз почнеться обстрiл, що "духи" чекали лише слушного моменту аби почати його. Але "працювали" тiльки нашi АКСи. Згадав за Мишка. Що вiн живий не сумнiвався, але напевне потребував допомоги.


Пiдбiгли хлопцi iз сусiдньо§ двiйки. Спитали за самопочуття. Дивно, але замiсть голосу iз горла вирвався невиразний писк. Я весь дрижав. Спина нестерпно палала. З почервонiло§ вiд кровi води арика витягли Мiшу, який теж туди впав скинутий вибуховою хвилею. На той час, змiг пiдвестися i побачити його. Стан хлопця був набагато гiрший за мiй: одна його нога перебита, iнша - дуже пошкоджена. Медбрат уколов знеболюючого, Мишко притих.


Пiдходили друзi, але сказати §м нiчого не мiг. Виявилося, що вибухнув таки фугас, який не мав осколкiв, це мене i врятувало. За §х словами моя спина походила на один великий опiк з ранами вiд шматкiв вибухово§ речовини. Крiм цього, ще не знав що з легенями, бо болiло в грудях. Поки Мiшу поклали на принесенi з бронi носилки трохи опритомнiв. Стало легше дихати, я змiг сам йти. В супроводi товаришiв пiшов до бронетранспортера, що вже чекав на нас.


На бронi ледве змiг вхопитися лiвою рукою за поручнi, бо права не дiяла, коли 'бронiк' рвонув з мiсця в напрямку "Елеватора". Сил триматися майже не мав. Спина палала вогнем i не гнулася, будь-який порух вiддавався гострою бiллю в додаток до тi╓§, що не стихала. На заставi "Елеватор" нас чекала "вертушка". Мишка понесли на "борт", до мене пiдiйшов комбат. Зда╓ться, вiн запитав як все трапилося i за зброю. Я щось вiдповiв, але клятий голос непри╓мно писклявив. Офiцер побажав скорiшого видужання i пiдбадьорив.

Пiднявся на борт, потерпаючи вiд болю. Пiлот закинув трап, закрив за собою дверi i зник в кабiнi. Вертолiт пiшов на злiт.


*** Наш з Мишком рейд закiнчився, як i його служба. Ще довго менi не давала спокою думка про бронежилет, який не встиг накинути. Ще б секунда.....


7. ЗУСТРIЧ З ГОРЕМ.


7.1.


Вертолiт набрав висоту. Салон наповнився розмiреним гулом двигунiв. Мишка не чути - спить пiсля знеболюючого. З "заздрiстю" позираю на його спокiйне лице. Моя спина нестерпно горить, немов хтось поставив на не§ розпечену праску. Нi сидiти, нi лежати не можу. Бiль ставав все сильнiшим, хотiв вже стукати до пiлотiв, але передумав. Зцiпивши зуби терпiв, тримався на гранi крику. В iншому випадку, з задоволенням подивився на мiсто з висоти, а зараз благав про якнайшвидшу посадку.

Полiт тривав не довго. В аеропорту чекала машина швидко§ допомоги. Мишка швидко перевантажили все такого ж непритомного, а менi пообiцяли зробити знеболюючого уколу, але ... в шпиталi.


В хiрургiчному вiддiленнi гарнiзонного шпиталю Мишку поставили "систему" i повезли в операцiйну. Я залишився в коридорi очiкуючи на лiкарiв. Натомiсть пiдiйшла молоденька медсестра. Благав §§ зробити укол, але даремно. Сестричка привезла пересувну рентгенiвську установку i "просвiтила" спину. Пiсля чого намастивши §§ зеленкою вiдвела мене в кiмнату. Першi години перебування в шпиталi насолоджувався прохолодою, що надходила з кондицiонера. Бiль притих, але мiг лежати тiльки на спинi. Згодом почали повертатися сили i голос. В медсестри запитав за товариша. Стан його залишався важким. Iз розповiдi взнав, що праву ногу хлопцевi вiдрiзали вище колiна, а лiву вдалося зберегти. Хотiлося побачити його, поговорити, та в реанiмацiю не пускали.


Ще i ще переживав пригоду, шукав фатальну помилку, яка привела до трагедi§. Насправдi, ми не могли знайти таку дрiбну i добре замасковану рiч, бо мiношукач на нього не реагу╓, а вiзуально вiн не примiтний. Фугас, напевне, лежав там довго, слiди мiнування давно стерлися. То був "сюрприз" аналогiчний пiдриву Славiк М. два мiсяцi до цього. Дня зо два я вiдлежувався i мало цiкавився не тiльки тим, що вiдбувалося в шпиталi, а й сусiдами по палатi. Нi з ким не знайомився i не спiлкувався. Кожен з хлопцiв переживав власнi проблеми, а вони у переважно§ бiльшостi були такi, що могли зламати "бувалого" мужика не те, що дев'ятнадцятирiчного юнака. Бiльшiсть бiйцiв мали важкi поранення: ампутацi§ кiнцiвок або страшнi рани, i кожен думав, як йому тепер жити?


Тiльки на третiй день змiг потрапити до Мишка. Вiн потроху повертався до життя. Що мiг сказати товаришевi в утiху? Радiти з того, що вiн лишився живий, хоча i став калiкою?!


*** В такiй ситуацi§, доки людина сама ще не вирiшила, як §й iнтерпретувати подiю, будь-якi слова виглядали зайвими. Звичайно, життям треба дорожити, i коли лишився живий, то вже добре, але юнацький максималiзм не признавав компромiсiв: або все, або нiчого.


Ми розумiлися без зайвих слiв. На першому планi в розмовi стояло самопочуття. За майбутн╓ не говорили. Звичайна розмова, де важливiшi не слова, а присутнiсть i спiвчуття друга. На четвертий день iз "союзу" прилетiв "Чорний тюльпан" в який забрали бiльшiсть важкопоранених. Вiдправили й Мишка. Ми попрощалися, щоб бiльше нiколи не побачитися.


*** Iз тих, кого зараз завантажували в лiтак, сюди вже нiхто не повернувся, а замiна §м прийшла тiльки по закiнченнi строкiв служби цих бiйцiв. Бiльшiсть комiсували, останнi - залишилися дослужувати в "союзних" частинах округу.


Однак, не дивлячись на регулярнi рейси лiтака, лiжка в шпиталi довго не пустували. Рейд тривав, а значить кожного дня з'являлися новi жертви вiйни.


7.2.


В цей же день ввечерi, весь медперсонал хiрургiчного вiддiлення термiново викликали в корпус: вертолiт привiз велику групу поранених. До пiзньо§ ночi тривали операцi§. По коридору снували медсестри та гримiли каталки. На ранок на сусiдньому лiжку, що звiльнилося напередоднi, з'явився новий сусiда. Ми швидко познайомилися i повели довгi бесiди про службу.


*** На жаль не пам'ятаю нi його iменi, нi прiзвища. Тiльки знаю, що служив вiн в однiй iз рот 2 батальйону. Ось його розповiдь про пригоду, яка трапилася в рейдi.


Iз розповiдi хлопця

Ми прочiсували "зеленку" в районi Пасаба разом з афганськими пiдроздiлами. Закiнчивши черговий кишлак, спинилися на перепочинок пiд дувалом в тiнi могутнiх шовковиць. При╓мна прохолода розморила, ми розслабилися. В цей час, наша артилерiя i танки вiдкрили вогонь по цiлi, що знаходилася значно далi попереду. Очевидно, якийсь iз пiдроздiлiв попрохав допомоги. Раптово над головою трапився гучний вибух i на нас, та афганцiв, що розташувалися поруч, посипався рiй шматкiв металу. Майже водночас iз вибухом вiдчув удар по нозi, але не звертаючи уваги на це, мерщiй побiг до будиночку, в надi§ схоронитися там вiд обстрiлу, тодi ще не знав, звiдки той вибух i думав, що то "духи" стрiляють з мiнометiв. Коли бiг, вiдчув, що одна нога стала нiби коротшою за другу i вже, як присiв за стiнкою, помiтив ланцюжок кровi за собою. Тут же вiдчув пекучу бiль вiд яко§ ледь не втратив свiдомiсть. Отямившись помiтив, що осколком снаряду п'ятку на лiвiй нозi "зрiзало", мов ножем. Товаришам дiсталося не менше: одному перебило руку вище лiктя, iншому - ногу вище колiна. Ще бiльше постраждали афганцi. Трьох iз них було вбито, двох - серйозно покалiчено. Картина пригоди нагадувала бойню: на дувалах, на землi шматки людського тiла i все залите кров'ю.


Результат влучання разючий - вiдразу дев'ять жертв. Не розумiв, що ж то рвонуло, бо нi на що знайоме не походило. Вже на носилках дiзнався, що то вибухнув... танковий снаряд, який "випадково" влучив в дерево.

Тро╓ поранених лежали в однiй палатi i я мiг на власнi очi переконатися, якi страшнi рани наносять великi осколки. Сумна i трагiчна iсторiя. Дев'ять зiпсованих життiв з-за "помилки" танкiста.


Згодом дiзнався про результати рентгену: великих осколкiв металу в тiлi не мав, а лише великий опiк на третину спини та декiлька глибоких ран пропечених вибуховою речовиною. Iнформацiя трохи заспоко§ла, але не вся: вiд могутнього удару частина право§ половини легенiв мала помiтнi пошкодження. Тому мене не вiдправили в санчастину при бригадi, а залишили тут. Рани на спинi взялася кiркою, права рука заживала. В §дальню ходили тiльки тi хлопцi, хто мiг пересуватися. Але й вони мали такi поранення, в порiвняннi з якими, мо╓ виглядало дрiб'язковим. Останнiм, §жу носили в палати товаришi або медсестри, деяких навiть годували. Я, нiби в ополонку, провалився в бездонне море людського горя, яке нiкого не могло залишити байдужим.


7.3.


Мiй фiзичний стан через декiлька днiв пiсля поранення вже дозволяв спокiйно читати та виходити "на вигул" в альтанку бiля корпусу. Контингент в нiй збирався рiзний: хто "виповзав" на костилях; деяких ( з перебинтованими ногами) виносили сусiди по палатi; а тi, якi вже видужували, приходили сюди самi покурити чи взнати останнi новини вiд вiдвiдувачiв iз пiдроздiлiв. Але спека не давала змоги довго перебувати поза примiщенням. До +50 на вулицi рiзко контрастували з +25 в палатах, де на всю потужнiсть працювали кондицiонери. Перепад температур при виходi iз примiщення вiдбувався настiльки разючий, що спирало подих i в перший момент розпечене повiтря "обпалювало" легенi та тiло.


Але "найщасливiшими "хворими" вiдчували себе хлопцi, яким дозволяли купатися в мiсцевому басейнi. З заздрiстю спостерiгав за офiцерами та солдатами, котрi з задоволенням плескалися в водi. Чекав, коли рани заживуть i менi теж дозволять зануритися в прохолодну воду басейну.


*** Проблеми побуту в частинi стояли дуже гостро. На багатьох заставах нiде було помитися i навiть в бригадi для солдатiв працювали тiльки лiтнi душi. З того часу, як прибув сюди, купатися доводилося всього декiлька разiв. Тому крихiтна лазня, арик або басейн рахувалися в пiдроздiлах за багатство. Ними пишалися, вони викликали добру заздрiсть.


В один з днiв до шпиталю привезли жiнку-афганку, що стала жертвою нашо§ "гранати-розтяжки". Жiнка походила з племенi белуджiв. Доки тривала операцiя §§ чоловiк з дiтьми очiкував бiля корпусу лiкарнi. Але врятувати афганку не вдалося. Ще б пак, зачепити гранату "Ф-1" , адже вона практично не залиша╓ нiяких шансiв уцiлiти. Невiдомо тепер хто винен в §§ смертi: чи вона сама необачно зайшла в заборонену зону, чи нашi солдати почепили "сюрприз" не там де треба, але як не крути - ця смерть лежала на совiстi "шуравi". Заплаканих дiтей разом з батьком провели до ворiт частини. Здавалося, вiн так i не повiрив, що лiкарi не змогли врятувати його дружину. Прийом поранених бiйцiв тривав цiлодобово, видужуючi хлопцi допомагали сестричкам. Розрiзували одяг, обмивали рани, пiдносили необхiдне обладнання. В такi години всi ставали одним колективом з однi╓ю задачею: швидко пiдготувати людину до операцi§.


Поряд з трагедiями траплялися й курйознi випадки. Одного ранку привезли пораненого прапорщика, якому осколок потрапив в iнтимне мiсце. Вiн благав хiрургiв зберегти чоловiчу гордiсть, не вiдрiзати, пропонував грошi, дорогоцiнностi за це. Зда╓ться, операцiя минула успiшно, принаймнi, нiчого не вiдрiзали. В вiддiленнi працювали чотири хiрурги. Один з них при§хав з Харкова. Коли я дiзнався про цей факт, при нагодi пiшов знайомитися. "Земляк" виявився добрим веселим чоловiком.


*** Майор З. служив в частинi з осенi минулого року ( однопризовник). В розмовах вiн цiкавився мо╓ю службою, я - розповiдями про поранення та операцi§. За словами офiцера, за час служби в частинi, вiн власноручно вiдрiзав бiльше двох сотень кiнцiвок. Багатьом iз поранених в "союзi" без проблем би зберегли ногу чи руку, а тут не вистачало потрiбного обладнання, iнодi - досвiду i часу. Цифра калiк приголомшила. Нiколи не припускав, що мiрила втрат такi величезнi. Адже, це робота тiльки одного хiрурга!

Годували в шпиталi добре. З захопленням ми дивилися iнформацiйнi програми, художнi фiльми. Ловили кожну новину про подi§ вдома i прискiпливо оцiнювали репортажi про "Афган".


*** Ми нiчого не знали про реакцiю свiту на цю вiйну, але вiдчувалося, що в нашiй кра§нi про не§ мало що знають. По телевiзору показували якiсь окремi успiшнi епiзоди операцiй з чiтким iдеологiчним навантаженням i повною вiдсутнiстю реальностi. Складалося враження легко§ служби вiйськ "шуравi", якi допомагають "афганським революцiйним частинам" та народовi братньо§ кра§ни, в боротьбi проти кровожерливих бандитiв, що прагнуть знищити "завоювання революцi§". Але ми знали, якi тi "завоювання", i як §х "захищають" афганцi. I ще, ми знали: про жорстоку вiйну "шуравi" з переважною бiльшiстю населення Афганiстану, у всякому разi в провiнцi§ Кандагар.


Пригаду╓ться такий епiзод. Якось, пiсля вечерi, коли дивилися фiльм, зайшла медсестричка i попрохала допомоги: привезли групу поранених з однi╓§ iз застав. В коридорi на трьох каталках лежали солдати. Одного, важкопораненого i непритомного, вiдразу повезли в операцiйну. Бiля двох iнших метушилися медсестри. Я взявся допомагати медсестрi. Передi мною лежав вояка в "цивiльних" трусах, що свiдчило про його великий строк служби. В литцi право§ ноги хлопця неприродно зiяла дiрка розмiром з сiрникову коробку, нiби хтось вирвав §§ клiщами, друга нога - густо посiчена осколками. Бо╓ць тримався при пам'ятi але почувався нехороше. Вiд велико§ втрати кровi лице його виглядало занадто блiдим i кволим. Другий хлопчина, зовнi абсолютно неушкоджений, лежав надзвичайно спокiйно. Лише пiдiйшовши ближче помiтив страшне поранення в голову: зверху вона мала велику дiрку, а на волоссi виднiлися сiрi частинки мозку. Iз розмов лiкаря, який обстежував потерпiлого зрозумiв, що шансiв у бiйця нема╓, хоча той ще дихав ( через два днi пiсля операцi§ вiн помер не повертаючись до свiдомостi ).


Такi митт╓вi переходи iз одного психологiчного стану в протилежний: iз чарiвного свiту кiно, в бридкий - вiйни, мов вiдро холодно§ води на голову в морозну погоду, впливали на психiку видужуючих, м'яко кажучи, гнiтюче. Настiльки недоречно виглядали страждання хлопцiв, закривавлених i покалiчених на фонi мирного життя, що ставало нестерпно важко на душi, а в головi звучало одне ╓дине запитання - "навiщо ця вiйна, кому з того користь i коли все це неподобство закiнчиться?" Сон, в такi вечори, не йшов. Лiкування для тiла перетворювалося в муку для душi. Я не мiг спокiйно на все це дивитися. Залишалося тiльки дивуватися та захоплюватися мужностi сестричок, котрi кожного дня зiштовхувалися з горем, i при цьому, залишалися лагiдними та привiтними.


Схожих не цей вечорiв, ранкiв, днiв та ночей трапилося чимало в хiрургiчному вiддiленнi Кандагарського шпиталю.


7.4.


До цього часу я не зустрiчав в шпиталi знайомих. Та одного дня привезли групу поранених iз району бойових дiй поблизу фортець Пальмухаммед та Пасаб. На "первинну обробку" потерпiлих не потрапив, а вiд медсестер взнав, що один iз важкопоранених - мiй давнiй товариш по "учебцi" Олександр К.

Наступного дня, перш за все, дiзнався у лiкарiв про стан прооперованих. Взнав, що двом хлопцям робили дуже складнi операцi§, що хiрурги навiдрiзали гору "м'яса", що шансiв на видужання в обох не багато. Почуте, звичайно, не порадувало. В реанiмацiйну мене не пустили. Зате, розшукав третього бiйця, який прибув разом з ними. Звали його "Малий". Хлопець щасливо залишився майже неушкодженим, лише дрiбнi осколки гранати "посiкли" йому руки та обличчя.


Iз розповiдi "Малого".

Взвод, в складi 2 батальйону, приймав участь в операцi§ по установцi мiнних полiв навколо фортецi Пальмухаммед. Ми з Олександром охороняли саперiв.


*** Нова застава знаходилася в 800 метрах далi в глибину "зеленки" вiд давно iснуючо§ фортецi Пасаб. В початковий перiод свого iснування, тiльки-но були знятi вiйська, що прикривали §§ влаштування, як проти фортецi душмани повели активнi дi§. "Поперек горла" став §м цей форпост шуравi. За кiлька тижнiв застава "завоювала" славу найнебезпечнiшо§ серед усiх iснуючих "точок" i понесла значнi втрати серед особового складу: 4 вбитими i 10 пораненими, при загальнiй кiлькостi - до 30 чоловiк!


На другу добу очiкування, 0 10 ранку на засiдку гуляючи вийшли два "духи" i поплатилися за безпечнiсть життям. Ми взяли два АКМ та бо╓припаси. Звичайно, пiсля цього мали чудовий настрiй та подяку вiд командира. Ще з годину в "зеленцi" нiчого не вiдбувалося. А що трапилося потiм пам'ятаю погано: раптово на нас почали падати гранати, зчинилася стрiлянина. Менi повезло, а йому осколки потрапили в ноги та в живiт. Зав'язався жорстокий бiй. На допомогу пiдiйшли пiдроздiли ДШБ. При пiдтримцi десантникiв взвод вiдходив до фортецi. Непритомного Саню взяв на плечi один iз бiйцiв. Ми просувалися ариком, але доля знову приготувала злий жарт. Десантник, що нiс Олександра, наступив на мiну. Вибух був гучний. Вслiд за ним пролунали автоматнi черги - засiдка! Деякий час могли, навiть, наблизитися до поранених. Кров, а з нею i життя, лишали понiвеченi тiла хлопцiв.


Винесли §х обох ледь живих. Десантнику пошкодило обидвi ноги, а Олександровi дiсталося стiльки, що могло вистачити на взвод: права нога хлопця трималася на сухожиллях, лiва - виглядала жахливо, руку розтрощило автоматною чергою. Крiм цього Саня мав великi рани на животi i по всьому тiлу. Першу допомогу надали в фортецi: санiнструктор вiдрiзав праву ногу. Майже не вiрили, що хлопець зумi╓ вижити бо вiн втратив багато кровi, а до шпиталю везти було далеко... На той час я вже видужував ( контингент видужуючих на час перебування в шпиталi виконував накази офiцерiв-медикiв ), тому черговий лiкар наказав менi та ще одному хлопцевi закопати вiдрiзанi пiсля вчорашньо§ операцi§ кiнцiвки: одну "цiлу" ногу та ще свиток з рiзними частинами людського тiла. Закопати §х можна було лише пiд квiтучими кущами на узбiччi дороги, куди ми i направилися.


*** Нести таку ношу - тягар бiльш моральний, нiж фiзичний, а закопувати - все одно, що хоронити людину по частинах, страшенно непри╓мно, тим бiльше знав, принаймнi, чи§ то були нога та рука). Ще бiльше обурив наказ офiцера принести назад простирадла, в яких загорнули "вiдрiзки". Але що поробиш, треба виконувати. Не думав, що аналогiчною роботою займалися пораненi. Якби не все побачене ранiш, це видовище могло нанести непоправну душевну рану. А так, викликало тiльки непри╓мнi вiдчуття.


Ми зупинилися бiля вибраного куща i стали рити яму в сухому й твердому, мов цемент, грунтi. Не розумiв, чому не можна поручити цю справу вiдповiдним службам? Наскiльки гуманно по вiдношенню до афганцiв (адже, закопували "вiдрiзки" на територi§ де вони постiйно проживали, де гуляли дiти ) робити такi поховання? Говорили, що собаки вiдривають могили i тягають шматки тiла та людськi кiстки по територi§. З великими труднощами вдалося "вигризти" неглибоку яму. Постала дилема: копати глибше, щоб собаки не могли дiстати ( сил для цi╓§ виснажливо§ роботи не мали), чи зарити на такiй глибинi. Дiйшли згоди не рити, але добре утрамбувати грунт над мiсцем поховання. Коли висипали в яму вмiст простинь, то краще б не дивилися. Жах! Запечена кров почорнiла, рани виглядали страшними, а кiнцiвки - спотвореними до невпiзнаностi. Боляче!


Через день потрапив в реанiмацiйну палату. Там лежало декiлька чоловiк. Крайнiм, непритомним лежав десантник, якому залишилося служити менше пiвроку. Йому вiдрiзали обидвi ноги вище колiн. Стан хлопця викликав тривогу лiкарiв. Мiй товариш по учебцi - Олександр К. нерухомо лежав на середньому лiжку, без однi╓§ ноги та руки. Вiдразу виникло бажання вибiгти звiдси i не дивитися на страждання товариша, але опритомнiвший десантник попрохав води.


*** Вiн виглядав зовнi не погано, та голос мав тоненький i писклявий - результат дуже сильного вибуху мiни. Хiрург говорив, що шансiв вижити у хлопця не багато. Втрата нiг - то не найбiльша небезпека його життю, бо найважчi пошкодження внутрiшнiм органам причинив вибух, i оцiнити §х зараз було неможливо. Так воно i сталося. Хлопець помер через три днi, хоча, здавалося, що його справи пiшли на поправку.


Опритомнiв i Саня. Ми поспiлкувалися поглядами, бо говорити йому вдавалося з великими труднощами. Обрубки кiнцiвок, страшнi рванi рани на животi - i все однiй людинi. За що! Чому йому! Не знаходив вiдповiдi на цi запитання, та §х i не було. ╥╥ Величнiсть Доля. Наступнi днi вiдвiдував Саню, намагався пiдтримати його морально, хоча що мiг сказати у втiху молодому юнаковi, який лишився майже всього в життi! Бiль i безпомiчнiсть в чомусь допомогти: соромно й важко бачити людину якiй не ма╓ш змоги зарадити.


Якось потрапив до палати пiд час перев'язки. Саня уже опритомнiв, але говорив з великими труднощами. Сестра розмотала бинт на правiй культi. Бiла кiстка стегна виглядала iз обрубка ноги, кiнець §§ мав охайний рiвний зрiз. Жiнка почала швидко i без особливо§ обережностi витирати кров навколо тампоном, нiби це була не людська нога, а окiст теляти. Видовище не з при╓мних. Пiсля перев'язки ми поговорили. Як мiг пiдтримував бадьорий тон розмови. А в душi сум'яття почуттiв. На мить уявив, як вiн, зовсiм безпорадний, повернеться додому i яке життя його чека╓. Думав тодi, що краще вмерти, нiж бачити виплаканi очi матерi. Можливо, якби хлопець знав в 'зеленцi', що на нього чека╓ невдовзi, й мiг би це зробити, то, напевне, заподiяв би собi смерть. У всякому разi я , мабуть, попробував так зробити. Згодом, "Тюльпан" вiдвiз товариша з групою поранених в 'союз'.


7.5.


За двi недiлi перебування в шпиталi на спинi залишилося лише чотири невеликi рани, якi ще не заго§лися. Самопочуття з кожним днем ставало все краще. На превелику радiсть отримав дозвiл купатися в басейнi правда з ризиком занести iнфекцiю до ран. Але хiба можна утриматися вiд спокуси купання, коли температура повiтря далеко за +40!

В один з днiв всiх ходячих "хворих" запросили до великого примiщення §дальнi на концерт артистiв з "союзу". В металевiй "ЦРМцi" стояла нестерпна спека. Нам, звичним до не§, це завдавало небагато клопоту, а з от артистiв, якi танцювали на сценi в шерстяних "тiльняшках" ( виступав Тихоокеанський ансамбль пiснi та танцю ) текли цiлi струмки поту. Та вони намагалися не звертати на це уваги "працювали" на совiсть. Концерт зiбрав усiх вiльних на цей час бiйцiв i справив вiдмiнне враження. Переважна бiльшiсть iз тих, хто сидiв зараз тут, вдома не могла побачити виступ таких артистiв. При╓мно вiдчувати, що тебе на Батькiвщинi пам'ятають. Залишок дня на устах тiльки й мови було, як про концерт та ... гарних артисток.


З'явилося багато нових знайомих та друзiв. Особливо затоваришував з десантником з Лошкаргахського батальйону. Разом любили посидiти в альтанцi перед заходом сонця, розмовляючи та спостерiгаючи за життям шпиталю. I iнодi ставали свiдками цiкавих подiй.

До медсестер навiдувалися офiцери. Здебiльшого земляки, хорошi друзi, або коханцi. Гостi, приносили рiзноманiтнi подарунки, вiд дрiбничок до великих коробiв з радiоапаратурою. А якщо жiнка збиралася у вiдпустку, тодi крiм подарункiв приносили речi, якi прохали переслати чи передати рiднi. Допiзна в гуртожитку горiло свiтло, чулися гучнi розмови та смiх. Нiби i не iснувало вiйни. Люди жили весело, безтурботно. Для офiцерiв, якi кожного дня ризикували життям, будь-яке побачення могло стати останнiм, тому вони хотiли провести його якомога найкраще. А для жiнок зустрiчi давали розрядку та вiдпочинок. Жодна з них не мала тако§ уваги зi сторони мужикiв вдома, а тут, кожна нiби стала королевою краси. Рiдко хто втримувався вiд спокуси. А траплялося багато i таких, якi за "цим" сюди §хали. Ми не осуджували §х поведiнки, розумiли i, навiть, деяким спiвчували, але не усiм.


В один тихий i задушливий травневий вечiр з товаришем спостерiгали, як вiльнi вiд чергування медсестри та офiцери-лiкарi грали в волейбол. Все було настiльки буденно, нiби вiдбувалося в вiйськовому мiстечку десь в "союзi". Зненацька зi сторони аеропорту на великiй швидкостi, здiймаючи за собою хвiст куряви, до ворiт шпиталю пiд'§хав i рiзко пригальмував бронетранспортер, звiдки вилiзли декiлька п'яних офiцерiв й попрямували в напрямку гуртожиткiв. Через пiвгодини з будинку вийшли двi жiнки в супроводi цих офiцерiв. Одна з них мала середню комплекцiю, а iнша - мабуть, найтовща iз присутнiх в гарнiзонi. Вони пiшли до ворiт весело перемовляючись. При посадцi гурту в "бронiк" виникли проблеми. В переднiй люк товста жiнка взагалi не влiзла, а в задньому - застряла. На помiч прийшов один iз офiцерiв, який пiд регiт присутнiх i само§ "дами", проштовхнув §§ ногою в середину машини, приправляючи сво§ дi§ мiцними виразами. Нерiдко доводилося бачити, як жiнок забирали з собою афганськi офiцери. Найбiльшою популярнiстю користувалися блондинки. Афганцi вели себе чемно, це i не дивно, адже "запросити" до себе в гостi "бiлу" жiнку могли тiльки старшi офiцери кандагарського корпусу, а вони мали грошi i положення серед "сильних" цього мiста. Продажна "любов" не знала нi вiйн, нi нацiональностей. Тваринна поведiнка окремих жiнок кидала тiнь на всiх, а бiльшiсть цього не заслуговували.


Перебування далi, в цьому жахливому мiсцi ставало вище мо§х сил. Я переповнився враженнями. Побаченого i пережитого за цi недiлi вистачило на все життя. Пораненi продовжували прибувати безперебiйно, немов працювала велика бойня...

Виходжу в коридор i бачу: повезли в операцiйну непритомного хлопчину з простреленими ногами; по коридору йде на зустрiч, з "апаратом ╢лiзарова" на правiй руцi, знайомий солдат ( йому повезло - куля пройшла через плече не причинивши особливо§ шкоди ); на порозi сто§ть знайомий, якому нещодавно 'старослужачi' зламали щелепи, i тепер хлопець не може §сти нiчого твердого; бiля "бронiка" на носилках лежить вбитий хлопчина, якого привезли щойно, але нiчим допомогти вже не могли... страждання, кров, смерть - в кожному куточку шпиталю. Все - бiльше не витримаю!


Не дивлячись на не заго╓нi рани просився на виписку. Не було бiльше нi моральних, нi фiзичних сил перебувати в цiй божевiльнi. Я рвався в пiдроздiл до друзiв, до душевного спокою. На жаль, зi взводу нiхто не навiдався, а одягу, щоб вийти звiдси не мав, бо прибув сюди в згорiлому маскхалатi. Ця обставина стримувала виписку. Виручив товариш з десанту. Вiн вiддав свого комбiнезона, а з гори взуття взяв що налiзло. Отримавши вiд командування 15 дiб вiдпустки... при частинi, попрямував до виходу з шпиталю.


*** Позаду залишився майже мiсяць життя повного страждань i горя. Шпиталь дав матерiал для переосмислення нашого перебування тут, багато чому навчив мене. Маючи за плечами рейд та шпиталь, почувався цiлком сформованим вояком, для якого бiльше не iснувало та╓мниць в цiй вiйнi. Я знав, що мене очiку╓ попереду i був до всього морально готовий.


8. ФОРТЕЦЯ "ПАЛЬМУХАММЕД".


8.1. Знову в строю.


***Взвод жив за власним ритмом незалежно вiд кiлькостi та наявностi в ньому бiйцiв. Коли хтось вибував, вiн просто зникав з колективу його, нiби не iснувало взагалi. Лише друзi iнодi згадували, що десь ╓ такий хлопець. Тому поверталися назад у пiдроздiл, як в новий колектив, правда, з тi╓ю рiзницею, що тебе тут знали.


За час вiдсутностi щось обов'язково сутт╓во перемiнювалося. Армiйське життя, а тим бiльше в умовах вiйни, постiйно впливало на людей, змiнювало кого в кращу, кого - в гiршу сторону. В цивiльному життi змiни не так помiтнi, бо проходять роки поки нова якiсть затвердиться в особi i виявиться в виглядi звички чи риси характеру. В армi§, змiни фiксувалися швидко. Два роки служби - нiби життя в мiнiатюрi. Тут проходить 'юнiсть' i 'молодiсть', а пiд кiнець - ста╓ш "дiдом". I хоча назви вельми умовнi, щось сутт╓ве в них ╓. Перехiд вiд одно§ категорi§ до iншо§ разюче змiню╓ психiку людини, вплива╓ на §§ положення в колективi. Випустивши з поля зору мiсяць життя взводу, i знов повернувшись назад, ти знаходиш багато нових якiсних змiн в людях, яких, здавалося, добре знав ранiше.


Я з радiстю переступив порiг взводного намету i потрапив в коло друзiв. Вiд них взнав останнi новини. Забрали в спец комендатуру "Хахла" i справа, яку почали 'розкручувати' пiсля подiй на заставi 'Елеватор', коли дво╓ однопризовникiв покинули взвод iз-за знущань "дiдiв", почала обростати новими фактами та подробицями. Дехто з "старших", особливо Юрiй К., почувалися не добре, передчуваючи поганi для себе наслiдки. Дивно, але я йому спiвчував, хоча мав всi пiдстави радiти з цього, бо вiд нього зазнав, свого часу, багато кривд та образ. Але злiсть проходить разом з "перевiдними" ударами ременя. Ще кiлька мiсяцiв тому кожен з "молодих" мрiяв би "вiддячити" тому ж "Хахловi" чи "Старому", а зараз все докорiнно змiнилося. Першого, правда, i зараз не любили, бо був нiкчемною людиною. Iнша справа Юрiй К., - його поганим товаришем зараз нiхто не називав. Взводний, збирався в вiдпустку й став рiдкiсним гостем у пiдроздiлi. Вiд тих, хто перебував в рейдi на Пандшерi звiсток не поступало, але ходили чутки, що там не все добре, що тривають впертi бо§ i ╓ багато втрат.


Повернувшись iз рейду, взвод, останнi недiлi, почали залучати до супроводжень. Молодi сержанти засво§лися i встигли отримати бойове хрещення. Для першого супроводження вони вели себе нормально, у всякому разi панiки не було.


Iз розповiдi Андрiя Ч.. Виставилися, як завжди, на Кокаранi. Пiд час проходження колон на вiдрiзку, пiдроздiлiв 7 роти, почався обстрiл. Та "духам" явно не поталанило i авто пройшли без втрат. Зате весь свiй гнiв вони вимiстили на супроводженнi.


Взвод втягнувся в бiй. Невдовзi пiсля його початку надiйшла команда комбата просуватися вперед й оточити нечисленну групу "духiв. Ми зайшли з правого боку позицiй душманiв i почали тiснити §х вогнем. Тi не витримали - посунули назад. Двох ворогiв Тимур знищив з кулемета, останнi схоронилися в ру§нах. Оточення не вийшло, бо душманам надiйшло пiдкрiплення. Доки вороги не оговталися пiсля вiдступу, взвод вiдiйшов назад до бронi, але вийти не встигли. Вороже пiдкрiплення посилило вогонь, що заставило бiйцiв залягти поблизу насипу. Прицiльний вогонь не давав можливостi вийти з зони обстрiлу. Випадково на дорозi з'явився афганський автобус. "Духи" по ньому не стрiляли, чим ми скористалися. Тимур, погрожуючи збро╓ю водi╓вi, зупинив машину. Прикриваючись автобусом, мов щитом, спокiйно минули небезпечний вiдрiзок бетонки.

В цей день 7 рота втратила вбитим одного бiйця. Як вияснилося згодом вiн натрапив на засiдку пiд час прочiсування. Знайшли хлопця вже мертвого. В кiмнатi для збро§ знайшов свiй пiдсумок для магазинiв - вщент понiвечений i пошматований. Тiльки тепер зрозумiв вiд яко§ бiди вiн мене врятував: новеньку матерiю осколки посiкли так, мов на не§ вилили кислоту.


Недовго тривала адаптацiя до нового розпорядку дня, i хоча мав вiдпустку при пiдроздiлi на 15 дiб, майже наступного дня включився в службу: наряди, не важкi господарськi роботи. За новим розпорядком бригади, в вiльний вiд супроводження день з 12 i до 4 години дня вся частина мала вiдпочивати, перечiкували доки спаде жара. Натомiсть пiднiмалися о четвертiй ранку i лягали спати близько дев'ято§ вечора. На вiдмiну вiд шпиталю, де насолоджувався прохолодою повiтря в палатi, тут опинився в нестерпнiй спецi. У взводному наметi фiзично майже неможливо перебувати вдень. Вимотуюча душу i забираюча сили спека та духота, надо§дливi мухи нахабнi й чисельнi, робили цей вiдпочинок схожим на кару. Мокрi простирадла не рятували. Навпаки, не встигнеш i декiлька хвилин полежати, як прохолода змiню╓тья 'липкою' спекою. Лежати пiд мокрою простинею - пекельна мука: ти, нiби "варишся" пiд нею. Крiм того, змiна положення тiла на лiжку приносила новi прикрощi. А нi руку, нi ногу, нiяк покласти на гаряче, мов сковорiдка, одiяло. Чим меншу площу займало тiло, тим "прохолоднiше" ти почувався. Кляту муху нiяк не проженеш: згониш §§ з обличчя, вона сiда╓ на нiс; прогониш звiдти, вона нахабно повзе на губи, нарештi, вкiнець розлютившись, почина╓ш махати руками, тiльки тодi муха неохоче вiдлiта╓ в сторону i чека╓ слушного моменту аби знову сiсти на обличчя чи тiло.


Легше ставало пiд вечiр, коли розпечене повiтря палатки починало "охолоджуватися". Правда, не завжди. Не рiдко випадали задушливi вечори, i на змiну спецi приходила не менш непри╓мна задуха. Ввечерi та вранцi життя в бригадi вирувало. I якщо зранку справи стосувалися здебiльшого служби, то пiсля обiду бiйцi займалися сласними проблемами: ходили в гостi до сусiдiв, або зустрiчали §х у себе, займалися якимись необхiдними справами в побутi або вiдпочивали.

Пiсля повернення з шпиталю декiлька вечорiв вiдписував листи, яких зiбралося чимало. Заспокiйливi i простi - для батькiв та рiднi; з подробицями про життя та вiйну - для друзiв та подруг , i зовсiм вiдвертi - для Галки.


*** Коли в службi виникала тривала пауза, думками повертався до унiверситету i, зокрема, до не§. ╥╥ iдеалiзований образ втiлював в собi всi риси, якi б хотiв бачити в коханiй, хоча, звичайно, розумiв, що вона такою для мене ( в повному розумiннi цого слова) не була. Але тодi головною стала не вза╓мнiсть в коханнi, а сам факт таких вiдносин та почуттiв.


В вiдносинах з старшими хлопцями вiдчував себе рiвним. Мав добрi стосунки з усiма, а з Тимуром по-справжньому затоваришував. Наступив "золотий" перiод служби, коли пiднiма╓шся на вищий щабель i╓рархi§ колективу. Мене прийняли в кiстяк взводу, виявивши довiру. Вечорами, iнодi займалися на турнiку. Тимур мав майстерський ранг i мiг робити на ньому все що завгодно. А я намагався пiсля шпиталю хоч трохи вiдновити фiзичну форму. Рани не заважали, але сил мав замало.


На початку червня чутки про вiдпустку "взводного" реалiзувалася в наказi, згiдно якого, на час вiдпочинку командира в "союзi", особовий склад взводу мав посилити фортецi першого батальйону в виглядi мiнометних обслуг. За iронi╓ю долi, "вiдрядження" для бiльшостi бiйцiв взводу в фортецi, якi можна з великим перебiльшенням вiднести до вiдносно "спокiйних", могло закiнчитися достроково. Але що поробиш, на те вона i вiйна. Фортецi, куди ми могли потрапити, мали багато втрат в особистому складi i §м постiйно потребувалися поповнення. З усiх пiдроздiлiв туди вiдправляли переважно порушникiв дисциплiни Вiдповiдно до цього, на заставах складалися не досить "радушнi" вiдношення до новоприбулих. Нiчого хорошого вiд цього "вiдрядження" бiйцям взводу чекати не доводилося.


Новину зустрiли без оптимiзму. Взвод мав на деякий час перестати iснувати як самостiйна бойова одиниця, а за досвiдом ми знали, що такi тимчасовi рiшення можуть тривати як завгодно довго. Тимур вiдмовляв вiд по§здки, радив залишитися разом з ним в бригадi. Та я вже мав право сам вирiшувати: чи залишитися без бiльшостi друзiв, невiдомо скiльки часу; чи роздiлити з ними всi небезпеки та випробування. Хоча не всi рани заго§лися вирiшив §хати.


Настало 10 червня. Взвод ви§хав на супроводження одним 'бронiком'. Ми "закривали" давно знайомi мiсця на Кокаранi. Але тепер пiхота заходила значно далi в глибину "зеленки", в розкiшнi плантацi§ виноградникiв.


Вперше пiсля пiдриву знову вийшов на "роботу". Минув мiсяць з того дня, а здавалося цiле життя. Панiчно страшно стало просуватися ледь помiтними дорiжками в виноградниках, виходити на вiдкритi та утоптанi сотнями нiг майданчики. Пiд кожним горбком ввижалася мiна, весь час очiкував на непри╓мностi. Вiд напруження та пекучого сонця розболiлася голова, захована в панцир каски. Лиш на точцi спостереження трохи отямився вiд вражень i заспоко§вся. Потягнулися довгi години очiкування. Сонце палило нестерпно, рятiвно§ тiнi нiде поблизу не було. Над "зеленкою" пливли мiражi. Вiд спеки занили рани. Ладен був знову §хати в бригаду. Та вiдступати не хотiлося. Близько вечора, коли спека почала потроху спадати отримали наказ знiматися. Дуже обережно ( не дай Бог знову наступити на фугас!) виходив з виноградникiв. При вiдходi дали волю автоматам, не жалiючи бо╓припасiв, бо останнiм часом пiд час знiмання супроводження почастiшали обстрiли. Попрощався з Тимуром, який один повертався до бригади, i разом з друзями на авто госпвзводу рушив на схiд в напрямку розташування 1-го батальйону...


8.2. Батальйон в пустелi.


В батальйонi групу направили до наметiв артилеристiв.


*** Без тако§ житт╓во необхiдно§ збро§ як мiномет не обходилася жодна з iснуючих застав в бригадi, тому в розташуваннi перебувало не багато воякiв-мiнометникiв: переважно бiйцi взводу управлiння батаре§ та ще деякi хлопцi з окремих взводiв, що вiдлучалися сюди в рiзних справах. Здебiльшого всi вони мали за плечима рiк чи пiвтора служби. В обов'язки бiйцiв входила пiдтримка супроводжень та забезпечення бо╓припасами застав.


Розмова з господарями не кле§лася, але ми i не прагнули до цього. Пiсля спiльно§ вечерi полягали спати в вiдведеному кутку палатки.

Зранку пiдроздiли батальйону, в тому числi i "нашi господарi", займалися сво§ми справами, а ми чекали виклику до командира мiнбатаре§, який мав вирiшити кому в яку фортецю §хати. Лише перед обiдом потрапили до офiцера. Капiтан коротко ознайомив з обстановкою навколо батальйону i назвав застави, що потребували пiдкрiплення та необхiдну кiлькiсть бiйцiв на кожну, дозволивши самим вирiшувати. Транспорт на одну з застав очiкувався тiльки завтра, тому мали доволi часу, щоб остаточно усе вирiшити. Порадившись роздiлилися на три групи: в фортецю "Мохаджарi" - 4 чоловiка, "Пальмухаммед" - 4, та ще дво╓ поки-що залишалися в батальйонi. Я разом з Андрi╓м Ч., Миколою В. та Сергi╓м С. мали §хати на заставу "Пальмухаммед" - нову та досить небезпечну 'точку'. Про не§ мiсцевi хлопцi розповiдали як страшнi, так i обнадiйливi речi. Дiзналися, що останнiм часом там вiдносне затишшя, що життя на заставi вiдрiзня╓ться повною свободою вiд армiйсько§ рутини. Останн╓ повнiстю компенсувало небезпеку.


Два днi провели в очiкуваннi. Так трапилося, що в розташування прибула колона з бо╓припасами, саме коли пiдроздiли батальйону були на супроводженнi. Розвантажували §§ термiново усi вiльнi вiд служби солдати. Робота тяжка та невдячна, але необхiдна. Спочатку вивантажували ракети до "Граду", якi не задумуючись жбурляли з кузова "Камазу" на землю. Вiд ударiв ящики розбивалися i заряди випадали в пилюку. Радiв, що зброя така невибаглива, а взагалi, грали з вогнем. Аналогiчно викидали ящики з мiнами - куди бiльш небезпечнi, адже вони могли вибухнути вiд удару. Потiм складали ящики в високi штабелi просто неба. Дивувався, такому спокiйному вiдношенню командування до зберiгання бо╓припасiв, адже якщо в цi гори снарядiв потраплять декiлька "духiвських" мiн - бiльша половина батальйону перестане iснувати. А що такi обстрiли траплялися знали вiд мiсцевих бiйцiв.


На вiдмiну вiд нашого "господарства", яке бачив наприкiнцi лютого, цей батальйон намагався "заритися в землю", тому наметiв стояло всього декiлька. Бiйцi жили в величезних землянках, якi оберiгали i вiд мiн, i вiд спеки пустелi. В одну з таких землянок потрапили з Андрi╓м до його друзiв. В примiщеннi панувала при╓мна прохолода. Зробленi з ящикiв з пiд мiн отвори, що слугували за вiкна були повнiстю забитi верблюжою колючкою, яку поливали водою, аби додати повiтрю свiжостi та прохолоди. Бiйцi займалися побутовими справами: молодшi працювали по "господарству", старшi - "планували". Все, як в будь-якому пiдроздiлi бригади. Вiдвiдини супроводжувалися наркотиком або бражкою. Це був 'стандартний' набiр для гостей. Пригощали печивом, смачним хлiбом та збираним молоком. Застiлля супроводжувалося розповiдями про останнi походи. В казармi гримiв магнiтофон з новими записами iталiйсько§ естради, що тодi входила в моду. Жили хлопцi досить комфортно. Ми засидiлися довгенько в §х наметi i коли виходили вже сутенiло.


Ранком 12 червня з фортецi "Пальмухаммед" прибув бронетранспортер. Новенький "70-тий" "бронiк" швидко мчав по пустелi. З пiд колiс летiв пил, пiдiймаючись велетенських хвостом за машиною. Вдалинi маячила "зеленка". Ми сидiли на бронi тримаючи автомата напоготовi. Знову прийшло вiдчуття сили та легкостi, як тодi, в рейдi. Як хотiлося, щоб мене зараз побачили друзi по унiверситету. Мрi§.


Межу "зеленки" та пустелi творила страшенно розбита й понiвечена бетонна дорога. Нiде ще я не бачив тако§ велико§ руйнацi§ полотна: сотнi метрiв чудово§ бетонно§ стрiчки перетворенi на нагромадження уламкiв, якi чередувалися з велетенськими глибокими ямами вiд вибухiв фугасiв та мiн. По такiй дорозi i пiшки пройти важко, а про§хати просто неможливо. Бiля бетонки 'бронiк' спинився. Передi мною вiдкрилася жахлива панорама "зеленки": ями вiд вибухiв авiабомб та снарядiв, покалiченi дерева, розтрощенi вщент дували та будиночки, повсюди лежали заржавiлi гiльзи та шматки металу. Спереду, метрiв за п'ятсот, сiрiли ледь помiтнi уцiлiлi будiвлi великого помiстя. За словами водiя там знаходилася фортеця.


По рацi§ повiдомили заставу про при§зд 'бетеера'. I, хоча в цей час навколо 'точки' знаходилася в засiдцi розвiдрота, §хати туди було небезпечно. Грунтовка, що вела до фортецi походила на дорогу танкодрому: велетенськi ями, куди 'бронiк' провалювався повнiстю, горби та крутi повороти. За сигналом з застави машина помчала вперед на максимально можливiй швидкостi, а всi присутнi позалазили в броню i припали до бiйниць в готовностi вiдкрити вогонь. "Бронiк" кидало зi сторони в сторону, вiн то пiрнав вниз, то вискакував на бугор, але швидкостi водiй не збавляв ( боялися, i не без пiдстав, "духовсько§" гранати). Ледь тримаючись аби не впасти в салонi ми марно намагалися цiлитися. Мотор ревiв на пiдвищених обертах i вiд його бездоганно§ працi залежало дуже багато в цей час. "Бетеер" впевнено наближався до застави не дивлячись на стан дороги. На великiй швидкостi вiн "влетiв" в "ворота" i спинився, немов налетiв на стiну. При§хали!


8.3. Знайомство з "фортецею".


Гарнiзон застави складав три десятки бiйцiв та два офiцери. За фортецю слугувало одне iз напiвзруйнованих помiсть. В ширину вона мала до тридцяти метрiв, i до двадцяти - в довжину. Напроти ворiт ( мiсце де колись був вхiд ) та ряду цiлих будиночкiв, на всю ширину двору простяглася сушилка для винограду. В сушилцi розташувалися третя та четверта варти ( по кутках ) i жили бiйцi, якi несли службу на цих вартах. Праворуч i лiворуч вiд в'§зду стояли будиночки, де жили iншi бiйцi фортецi. З право§ сторони в окремiй будiвлi, яка водночас використовувалася i як блiндаж, знаходилася перша варта, що охороняла ворота. З лiво§ сторони ворiт будиночки творили суцiльну стiнку i мiстилося §х аж п'ятеро: в першому мiстився склад бо╓припасiв застави, в наступному жили мiнометники; далi йшли ру§ни двох будиночкiв; останнi три займали: §дальня та склад продуктiв в якому жив один повар-таджик, кiмната офiцерiв та будиночок з блiндажем друго§ варти. Всi будинки мали в довжину близько п'яти метрiв та до трьох - в ширину, дверима виходили у двiр, деякi сполучалися мiж собою боковими переходами. Дах будiвель, викладений цеглою, був не плоский, а зроблений напiвколом. Вiкон в примiщеннях не iснувало. Мiж сушилкою та будиночками на невеликому подвiр'§ знаходилося декiлька напiвзруйнованих будiвель, туалет та колодязь. Тут же стояв 'бронiк' та мiстилася влаштована позицiя для двох мiнометiв. Вiд ряду будинкiв до сушилки тягнувся з обох бокiв чотириметрово§ висоти дувал, пошкодження в якому були закладенi артилерiйськими ящиками з глиною. Такою побачив я заставу по при§здi.


До нас пiдходили мiсцевi хлопцi, знайомилися. ╥х цiкавили в першу чергу земляки. По реакцi§ "старших" воякiв та перемiщенню по територi§ тутешнiх "молодих" вiдчувалося, що на заставi пану╓ атмосфера, схожа з тi╓ю, яка iснувала на "Елеваторi". Це звiсно не радувало. Та ще вiдразу "попередили": звiдси тiльки одна дорога назад - ногами вперед. Обдумував, як себе вести. Не хотiлося знову ставати "козачком" при "старших", тому вирiшив будь-що триматися на сво╓му.


Зненацька тишу на заставi порушили пострiли з автоматiв, i в стiнки фортецi, здiймаючи пил, влучили декiлька куль. Ми вимушенi швидко сховатися в примiщення. Стрiляли "духи", про що свiдчив специфiчний гучний звук пострiлiв. Прозвучала команда "до збро§", ритм життя фортецi рiзко змiнився. Гарнiзон працював як добре пiдлагоджений механiзм. За хвилину, всi бiйцi зайняли сво§ мiсця на вартах згiдно розкладу. Правда, стрiляти §м не було куди, бо в "зеленцi" працювали мiнери, якi ставили мiннi поля, а прикривала §х рота розвiдки. Вiдразу подумалося, а що ж тут робиться, коли фортецю нiхто не прикрива╓ i вся надiя на себе та артилерiйську пiдмогу?


За декiлька хвилин прозвучав вiдбiй. До групи пiдiйшов командир застави - старший лейтенант. Вiн визначив усiх в мiнометники. В §х будиночку справжнiх спецiалiстiв нараховувалося усього два. Найколоритнiшою фiгурою серед усiх рахувався солдат на iм'я Макар - бог мiномета, як говорили про нього на заставi. Мiцний фiзично, хлопець вiд природи не багатослiвний i вiдлюдкуватий, однак не злий i при╓мний в спiлкуваннi. Крiм нього колектив в будинку набрався рiзний, переважно "штрафники" з iнших пiдроздiлiв.


В мiнометникiв провели двi доби. Непри╓мно знову вiдчувати приниження та гнiт з боку "старших", душа протестувала. Звичайно, я користувався перевагами перед Сергi╓м С. та Миколою В., але вони ще не вiдчули свободи, тому морально хлопцям служилося легше. Окрики та зневага, яку став забувати у взводi знову мали мiсце. Таке положення речей тим бiльше дивувало на цiй маленькiй заставi, де життя та смерть ходили поруч. З великим задоволення перейшов на другий пост, коли двох iз нас перевели туди для посилення.


На цiй вартi несли службу п'ятеро бiйцiв. Три мого призову та два "дiда" - казах Батир та росiянин Андрiй. Варта займала крайнiй будиночок. Одна iз його сторiн - зовнiшня для посилення мала додаткове укрiплення: до верху заставлена артилерiйськими ящиками заповненими глиною i поверх них обшита дошками. Андрiй, який жив тут найдовше, розповiв про причину цього.


Iз розповiдi Андрiя Стiнка мала меншу товщину, нiж "метровий" дувал i не була надiйним захистом вiд "духiвських" гранат. Першi недiлi пiсля виставлення фортецi в не§ потрапило багато бо╓припасiв, що значно §§ зруйнувало i стоншило. А в один iз днiв, пiд час чергового обстрiлу, загинув хлопчина. Граната пробила стiну i кумулятивний струмiнь пропалив його наскрiзь. Того ж дня стiну заклали ящиками. З будинку варти вели дверi в невеликий блiндаж з якого вдень велося спостереження за навколишньою обстановкою, а вночi на його даху стояли вартовi. В блiндажi теж загинув один з бiйцiв посту.


Iз розповiдi Булата. Вiн був веселим та дотепним хлопцем, постiйно щось видумував та вдосконалював. В блiндажi вели спостереження за "зеленкою". Стояти там не зручно, а сидiти на чомусь - низько. От вiн i змайстрував щось схоже на гойдалку на якiй сидiв свiй час варти. Однак це нововведення мало сво§ недолiки: крiзь бiйницi "духи" могли помiтити вартового. Ми попереджали всiх про обережнiсть, але його це не турбувало. В один iз днiв "духiвський" снайпер поцiлив хлопцевi в голову, куля залетiла через бiйницю. Вiдтодi вартовим вдень наказано сидiти з "трубкою розвiдника" ( перископом) i §м категорично заборонялося виглядати в бiйницi.

На новому мiсцi прийшлось добудувати другий ярус нар для себе, дещо пiдремонтували. Побут налагодився швидко. Ми доповнили хороший колектив i прийняли його розпорядки. Днi минали без обстрiлiв. Дала взнаки робота мiнерiв, якi досить непогано попрацювали i закрили фортецю надiйними мiнними полями. Тiльки на третiй день на них почали лунати вибухи i одного разу хлопцi принесли черевика, господар якого необачно наступив на мiну.


*** Навколо застави вже виставили стiльки мiн i "щуравi", i "духи", що точного §х розташування вже нiхто не знав. Часто гинули i вiслюки, якi випадково забрiдали пiд стiни фортецi.


"Мiсцевi" хлопцi попереджали, що "духи" воюють за годинником: як тiльки п'ята година вечора - так чекай обстрiлу. I хоча заставу поки-що не турбували, офiцери кожного вечора викликали артилерiю, яка методично i дуже точно накривала найбiльш небезпечнi мiсця. "Огiрочки" ( так називали снаряди по рацi§ ) рясно падали в сотнi метрiв вiд стiн фортецi. Вiд §х вибухiв здригалися високi дували, тремтiло повiтря. Хоча знав, що цiлi пристрiлянi досконально, декiлька днiв не мiг звикнути до цього видовища. Здавалося, зараз така штука впаде на подвiр'я i тодi...


8.4. Служба в фортецi.


Минуло трохи бiльше мiсяця, як застава з'явилася на картах командирiв, а вже бiльше десятка життiв обiрвано та покалiчено тут. Вiдверто кажучи, до мене не доходив смисл §§ виставлення. Неподалiк ( 800 метрiв на пiвнiчний -схiд ) знаходилася застава Пасаб, а близько бетонки всеодно колони не проходили. Фортеця працювала як м'ясорубка, ╓диною цiллю яко§ стало ... не дати себе знищити. Можливо, командування переслiдувало якiсь стратегiчнi плани, можливо, наш гарнiзон був 'кiсткою в горлi душманiв', можливо ..., але, занадто високу цiну платили "шуравi" за таку сумнiвну вигоду.


Служба в фортецi проходила не так, як на знайомих менi заставах. Пожвавлення тут вiдчувалося з настанням вечора. Тiльки-но сутенiло, вартовi двiйки займали позицi§ на постах. З цього часу i майже до ранку застава жила в особливому режимi. Спали тiльки тi, кому заступати на варту. Бiльшiсть "дiдiв", виспавшись вдень, збиралися бiля будинку мiнометникiв i там проводила час в розмовах, аж доки не свiтало. Як тiльки-но темрява спадала на землю, на дах блiндажа нашо§ варти виповзала перша двiйка бiйцiв. Вартували по двi з половиною години. З собою на пост брали ящик гранат, якi за змiну повнiстю викидали в "зеленку".


*** Гранати кидали хаотично, без певних промiжкiв часу мiж вибухами: то з великими, то з малими iнтервалами, аби "духи" не змогли розгадати в який момент впаде подарунок. Причому з п'яти варт гранати падали переважно почергово, iнодi виходило разом. ╥х вибухи лунали всю нiч, не даючи змоги душманам навiть спробувати пiдiйти до стiн фортецi.

Спостереження за "зеленкою" вели за допомогою ПНБ ( приборiв нiчного бачення ). В мiсячнi ночi зайвий раз не висовувалися iз-за мiшкiв з грунтом, якi оконтурювали позицiю на даху i почувалися бiльш спокiйно. А в темнi - постiйно трималися на сторожi, зрiдка пострiлюючи.


*** Для нiчних стрiльб iснувала сувора заборона на трасуючi кулi, аби не виказати ворогам мiсце розташування. Така пересторога не виглядала зайвою, адже хоча душмани вдень i могли вивчити все досконально, вони не знали точно де перебувала варта: в блiндажi чи на даху.

Найстрашнiшим ворогом шуравi вночi були не душмани, а ... комари. Не дивлячись на сухий клiмат §х водилося безлiч. Бити комах на вартi заборонялося аби не виявити себе. Приходилося терпiти, а потiм до кровi розчухувати покусанi мiсця. Вiд чого тi починали гно§тися i довго не заживали.


Я вартував або з Андрi╓м, або з Булатом. До змiни встигали досхочу наговоритися. На вартi, як нiде, пiзна╓ш людину. Вдень можна займатися рiзними справами, вiдволiкатися на iнших i просто не звертати уваги на хлопця, а на посту, коли ти годинами лежиш поруч, хочеш чи нi, а перекинешся словом. Говорити на вартi взагалi то заборонялося, але мовчати вдвох неможливо. Впливала i обстановка. Особливо в таку нiч, коли все навкруги срiблилося пiд м'яким мiсячним сяйвом, а вдалинi видiлися вогнi батальйону та чутно було вибухи i пострiли поблизу сусiдньо§ фортецi - романтика, чому б не поговорити i не подiлитися думками та враженнями, на рiзнi теми. Три години варти, й ти вже зна╓ш бiльше про товариша по збро§, нiж за декiлька днiв. Коли нарештi над "зеленкою" починало свiтати, варта спускалася в блiндаж З того часу спостереження вели бiйцi призову вже в блiндажi. "Дiди" фортецi лягали спати i до обiду життя на заставi завмирало, якщо його не турбували ранковi обстрiли душманiв ( вони вiдновилися тiльки повз двi недiлi).


День складався з чергування, що займало по декiлька годин в кожного, працi "по господарству" та вiдпочинку. Здебiльшого читали або спали в будиночку. Вдень, ходити по двору було небезпечно, тому без потреби нiхто не вештався, а якщо пересувалися, то тiльки квапливою ходою повз дувалу. Отвори дверей будинкiв виходили в напрямку садiв, звiдки не рiдко фортецю обстрiлювали. Тому вони мали в ширину не бiльше 40 см щоб захиститися вiд гранати, якщо та рикошетом вiдлетить вiд дувалу i потрапить в двiр. Ймовiрнiсть такого випадку iснувала i на горе, вiн трапився.


*** Вiд тако§ шалено§ гранати, яка влетить прямо в дверi будинку мiнометникiв в серпнi загине "без п'яти хвилин" дембель Гена, що в цей момент зайде в кiмнату й стане на проходi. Вибухом його розiрве навпiл, а Макар отрима╓ декiлька осколочних поранень. Про цю трагедiю менi розповiв Микола В., який збирав те, що залишилося вiд Генадiя, по всiй кiмнатi. Два мiсяця до звiльнення не доживе цей хлопець.

В деяких будинках дверi захищали стiнкою з ящикiв наповнених грунтом. На нашiй вартi таку стiну ми зробили вiдразу на всяк випадок.


*** Через мiсяць, коли на заставу прибув Вiктор Х., ця стiна врятувала йому життя. Граната пробила дувал i вдарила в не§ саме тодi, як хлопець стояв на виходi з примiщення i пив воду з келиха. Келих розбився осколком, стiнку зруйнувало, а Вiктор залишився неушкодженим.


╥дальнi на заставi не iснувало. Представники варт забирали страви в повара i §ли в будиночках. Ми обiдали за маленьким столиком. Спочатку сiдали хлопцi старшого призову, а потiм останнi, бо усi вiдразу не помiщалися. На посту iснував великий вибiр посуду: "трофейнi" японськi ложки з "неiржавiйки" i французькi кришталевi стакани, от тiльки тарiлки суто вiтчизнянi, алюмiнi╓вi.

Повар з вигадкою пiдходив до приготування страв. Того меню, що iснувало в великих гарнiзонах не бачили. Оскiльки клопоту по службi мали не багато, з охотою займалися приготуванням §жi. Разом з поваром варили плов, борщi та смачнi "домашнi" супи, пекли хлiб та коржi. Часто готували пельменi та рiзнi нацiональнi страви. Меню доповняв виноград, що вже достигав десь на плантацiях, мiх цукерок та мiх горiхiв мiндалю. З харчами проблем не iснувало.


Для написання листiв усi хлопцi користувалися iталiйськими шариковими ручками, голилися одноразовими станками. Крiм цього, майже кожен мав годинника японського чи тайванського виробництва та рiзнi речi на "дембель": джинси, сорочки й предмети туалету. В деяких будинках грали "трофейнi" магнiтофони. Таке рiзнома§ття та кiлькiсть речей, якi в наших магазинах не продавалися свiдчило про великi "лiвi" канали надходження грошей, що виглядало загадково в даних умовах служби.


Про походження речей менi стало вiдомо iз розповiдей Андрiя. Виявилося, що перiодично прапорщик з групою бiйцiв на "бронiку" ви§здив на "вiльне полювання". Такi ви§зди траплялися, якщо машина §хала за чимось в батальйон, або пiсля жорстокого обстрiлу фортецi, коли гарнiзон мав втрати серед бiйцiв. Тодi, помилування не було нiкому. Група перестрiвала в пустелi авто континщикiв з товаром й збирала з них "мито", а простiше вiдверто грабувала. Траплялося, щоб замiсти слiди або, в разi вчинення опору, автомашину з товаром та господарем знищували, а пригоду "списували" на мiни, яких на дорогах в пустелi лежало безлiч. Про неподобства знали всi на 'точцi' i, мабуть, про це знали й офiцери командування батальйону та лишали факт без уваги.


*** Не мине i декiлька мiсяцiв, як особовий вiддiл займеться цi╓ю справою, бо "шуравi" перейдуть всi можливi межi. Деякi з солдатiв та офiцерiв стануть перед судом, а замполiт батальйону, теж причетний до цього, застрелиться за кiлька годин до арешту.


А поки що в фортецi користувалися благами пiратського пограбування заможних людей, що не дивно при нашому вихованнi та бiдностi. Звiдси i цукерки, горiхи i, мабуть, великi грошi для старших призовiв та офiцерiв.

Ви§зд "бетеера" iз фортецi виглядав серйозною вiйськовою операцi╓ю, бо на нього полювали душмани, якi мрiяли отримати за знищення машини винагороду. Ще б пак, така добра нагода пiдiйти без перешкод до дороги i пiдбити з близько§ вiдстанi беззахисний 'бронiк'! I майже нiякого ризику! Спокуса проти яко§ важко встояти. Для зменшення ймовiрностi такого фiналу перед ви§здом машини фортеця ставала до збро§ i починалася "справжня вiйна". З постiв вiвся iнтенсивний автоматно-кулеметний вогонь, гримiли мiномети, а бронетранспортер в цей час з "групою захвату" на борту "вилiтав" з застави. Не рiдко, пiд час руху, над ним пролiтали гранати, але раптовiсть прориву виручала. "Духи" не встигали пiдiйти i точно прицiлитися.


При поверненнi назад операцiя повторювалася. Тiльки тепер ворогам ставало трохи легше, адже пiд'§зд "бронiка" можна бачити здалеку. Декiлька разiв при поверненнi та пiд час "полювання" в пустелi 'бетеер' "ловив" мiну i при§здив без одного колеса. Не раз з вдячними словами згадували бiйцi тих, хто запроектував та зробив цю машину - надiйну й невибагливу. Застава мала невелику але страшну iсторiю свого iснування, тому користувалася пiдвищеною увагою командування батальйону. Хоча офiцiйним командиром фортецi числився старший лейтенант, порядок на нiй тримав здоровенний прапорщик, якого поважали i за поряднiсть, i за величезнi кулаки, якими вiн досить не погано вмiв користуватися в розмовах з старшими солдатами та командирами варт. Не рiдко доводилося спостерiгати картину, коли розлючений чимось "прапор" ганяв по заставi "дiдiв", а тi ховалися вiд його гнiву навiть за §§ межами.


Офiцiйно в фортецi дiяв "сухий закон", тобто заборонялося ставити та пити "шуравi фанту" але вона не переводилася ( лантухи з афганськими цукерками постiйно поповнювали численнi бачки та канiстри захованi в найнеймовiрнiших мiсцях ). А 'старлея' та прапорщика з цi╓§ причини рiдко можна було бачити тверезими. Вiдповiдно до ризику, якого зазнавали люди тут кожного дня, вони i вели себе аналогiчно - бражкою знiмали стрес, пиячили вiд бездiяльностi.


Для старших призовiв кают-компанi╓ю служив будиночок мiнометникiв де вони постiйно збиралися i проводили час. Однi╓ю iз особливостей фортецi була наявнiсть всього двох "черпакiв". Такi обставини робили численний призов "молодих" повновладним господарем в фортецi пiсля осiннього звiльнення дембелiв. Та, поки що, господарювали й пiдтримували порядки в колективi застави "дiди", i якби не §х прискiпливiсть та чванство служилося б усiм добре.


*** Переважна бiльшiсть однопризовникiв з застави служили разом з сво§м старшим призовом весь час. ╥х життя не притерпiло змiн в гiршу сторону, швидше навпаки, стало легшим пiсля бригади. Менi ж така служба зовсiм не посмiхалася, я сво╓ "вiдлiтав" i поступатися правами не хотiв, що приводило до напруженостi у вiдносинах з 'дiдами'.


Ранковi та деннi обстрiли фортецi душманами траплялися рiдко, а от вечiрнiй вiдбувався бiльш регулярно. Десь пiсля сiмнадцяти годин застава починала готуватися до нього. Вартовi ще пильнiше стежили за "зеленкою" i якщо хтось iз них помiчав приготування в сво╓му секторi негайно викликали артилерiю. Гримiв на всю заставу гучний голос прапорщика, - "Клинок" просит огневую поддержку по цели номер Х", i вогняний смерч накочувався на навколишнi сади та виноградники, здавалося, знищуючи все на сво╓му шляху. Але, тiльки здавалося, бо не встигав пил осiсти на дували, як душмани починали методично обстрiлювати "точку". В бiльшостi випадкiв з застави не встигали викликати артилерiйську пiдтримку доки перша граната не попробувала мiцнiсть стiнок. Пiсля цього вiдбувалося ще декiлька пострiлiв з гранатомета та свистiли над головами автоматнi кулi, доки все не тонуло в пилюцi вiд вибухiв артилерiйських снарядiв.


*** Невiдомо хто бiльше боявся цих обстрiлiв: душмани чи ми. Вибухи снарядiв розривали тишу на шматки, земля здригалася, мов жива iстота i сотнi осколкiв потрапляли в стiни, якщо снаряд "лягав" неподалiк не§. Не важко собi уявити, щоб трапилося з нами аби такий гостинець влетiв у двiр.


Пiсля "шумо-пилового" ефекту артпiдготовки 'духiвський' обстрiл вiдновлювався i новi гранати шукали жертв в стiнах фортецi. Бiльш ювелiрну роботу по знищенню "духiв" вiв Макар з мiнометiв. Вiн досконально знав рель╓ф та топографiю оточуючо§ фортецю мiсцевостi i мiг, зi слiв бiйця, який бачив мiсцеперебування "духа", точно направити туди декiлька мiн. З цiкавiстю спостерiгав, як Макар стрiляв: хлопець брав в одну руку ствол установки, в другу - мiну, i тiльки по йому вiдомим орi╓нтирам вибирав кут нахилу та напрям стрiльби мiномета. Потiм швидко випускав три мiни пiдряд. Як правило, вже друга накривала схованку душмана. Хлопець, без перебiльшення, був майстром сво╓§ справи.


Крiм "маленького" мiномета на заставi поруч з ним знаходився його "старший брат" - полковий 120-мм. З 82-мм установки Макар вiв вогонь завжди без помiчникiв, а от при стрiльбi з цього велетня допомагали йому. Дво╓ пiдносили важкi 16-ти кiлограмовi мiни, ще один допомагав пiднiмати та засувати §х в ствол. Пострiл з 'полкового' мiномета походив на пострiл гаубицi: з гучним вибухом та снопом полум'я мiна вилiтала з ствола i з ревом летiла високо в небо. Здавалося, що мiномет не витрима╓ такого навантаження. Вiн здригався, мов живий, i вiдскакував назад, вдавлюючи важку опорну плиту глибоко в землю.

Коли таскали на плечах по двi мiни вiд складу бо╓припасiв до установки, перебiгаючи майже через всю фортецю, то важко сказати чого боялися бiльше: "духовсько§" мiни чи вибуху власно§ в разi §§ падiння при необережностi. Треба сказати, що "духiвський" мiномет для фортецi був смертельно небезпечним, бо якщо вiд гранат нас рятували стiни, то вiд мiн порятунку практично не iснувало, а безшумнiсть §х падiння не давала змоги вчасно зреагувати й сховатися. На мо╓ щастя, доки перебував в фортецi, "духи" жодного разу §§ не обстрiлювали з цi╓§ грiзно§ збро§.


*** В серпнi вiд мiни загине один з хлопцiв першого посту. Беззвучна смерть впаде йому прямо пiд ноги, коли вдень той вийде з будинку за водою.


Обстрiл тривав не довго i так же раптово закiнчувався, як i починався. Пiсля цього душмани до ранку фортецю не турбували.


*** Наприкiнцi лiта iнтенсивнiсть обстрiлiв посилиться, що приведе великих руйнацiй стiн фортецi, i майже щоночi, бiйцi усiх варт будуть "латати" пробо§ни в стiнах, закладаючи §х ящиками. Пiд час тако§ працi отрима╓ смертельне поранення Сергiй Масло, хлопчина мого призову з третього посту. 'Духiвська' граната влучить йому в плече.


Короткi вечiрнi часи, а темнiло тут раптово, минали в пiдготовцi до нiчного вартування. Температура повiтря знижувалася, сутенiло, завдяки чому з'являлася можливiсть виповзти з набридлих будинкiв i поспiлкуватися з товаришами. Доки вiльнi вiд служби хлопцi радiли темрявi першi двiйки вже займали позицi§ на вартах.


8.5. День за днем.


Днi, проведенi в фортецi, походили один на одного, мов близнюки. В деякi днi час тягнувся довго та одноманiтно, а в iншi - навпаки подi§ вiдбувалися з калейдоскопiчною швидкiстю. Але такi стали траплятися в останнi недiлi мого перебування на заставi, коли активнiсть душманiв значно посилилася. Хоча офiцiйно група числилася мiнометниками необхiдностi в допомозi Макару не виникало. В нашi обов'язки входило чищення мiнометiв та забезпечення §х мiнами в випадку iнтенсивного ведення вогню, що траплялося рiдко. Пiд час обстрiлiв займали бойовi мiсця на позицiях варт де жили i несли службу.


17 червня. Сьогоднi рiвно 100 днiв до чергового наказу мiнiстра оборони. Фортеця серйозно готу╓ться вiдмiтити це свято. Прапорщик попередив "дiдiв", що, якщо побачить когось лисим, то вiдвезе на "губу". Та цим тутешнiх хлопцiв не наляка╓ш, навпаки, §м було б не погано туди потрапити - там значно безпечнiше. Зранку уже двох бачив пiдстриженими. На вечiр плану╓ться велике застiлля. Лiпимо пельменi, повар повинен зварити плов. Настрiй у всiх пiднесений. Навiть не уявляю себе без автомата. Не вiриться, що iсну╓ друге життя. Невже наступить день, коли я зможу сказати друзям до побачення i сяду в лiтак, який понесе мене звiдси в таке далеке та прекрасне життя без вiйни i армi§?...


22 червня. День десятий.

Вийшов на подвiр'я в нестерпну спеку. Тиша та спокiй навколо. Не вiриться, що десь йде вiйна, що вона ось тут в сотнi метрiв за тими дувалами. Варто лише вийти з фортецi i все вмить буде скiнчено.

"Духи" iнтенсивно вiдновлюють блiндажi навколо фортецi. Готуються до ново§ облоги. Намагаються приспати нашу пильнiсть тим, що не обстрiлюють, але ми вже вченi. Тiльки-но хтось помiча╓ роботу в "зеленцi" - виклика╓мо артилерiю. Вчора, вiд прибулих з батальйону хлопцiв, взнав страшну новину, яка приголомшила. За весь час перебування "шуравi" в провiнцi§ Кандагар нiчого подiбного ранiше не траплялося ( у всякому разi я не чув). На Кокаранi, вiдразу за Голубими куполами ( напроти позицiй, якi завжди закривав мiй взвод ) душмани знищили бойову колону однi╓§ iз рот 2 батальйону. Рота фактично перестала iснувати: п'ять вбитих ( з них дво╓ офiцерiв ) та 27 !!! поранених. Крiм того, два 'бронiка' повнiстю згорiли i ще три зазнали значних пошкоджень.

В тому самому мiсцi, де трапився обстрiл, бетонка робить невеликий поворот. Дорога зроблена за усiма iнженерними правилами, а саме - лiвий край трохи пiднятий вiдносно правого. Кулемети "бронiкiв" з повнiстю опущеними стволами не прострiлювали арика, який знаходився в 50 метрах вiд бетонки i таким чином потрапив в "мертву зону" дi§ збро§, що стало в значнiй мiрi причиною поразки.


Iз розповiдi Iгоря Л.

Колона роти §хала з розташування 1 батальйону. Оскiльки ранiше "духи" не ризикували нападати на бойовi колони, командир пiдроздiлу вирiшив проскочити небезпечнi мiсця без супроводження при пiдтримцi вертольотiв та артилерi§.

Нагаханський поворот рота минула без перешкод i викотилися на Кокаран. Тут чекала засiдка. Операцiя була спланована грамотно: група душманiв засiла в арику, а напроти, на високих скелях, прита§лися снайпери. Як тiльки-но перший 'бронiк' скотився з вiражу, водночас вдарили двi гранати: в перший та четвертий. Вмить на колону обрушився шквал вогню. Вцiлiлi бiйцi вистрибували з палаючих машин i займали позицi§ пiд колесами. Доречно прийшлися згорiлi авто, поблизу насипу дороги. Зав'язався жорстокий бiй. Вiн тривав декiлька годин. З нашого боку жертв було набагато бiльше. Кого зачепили осколки гранати, кого - кулi автоматникiв або снайперiв. Багатьох кулi настигали в пустелi з право§ сторони дороги, коли вони рятувалися вiд вибухiв бо╓припасiв в палаючiй бронi. Ховатися хлопцi не мали куди: з одного боку щiльний вогонь засiдки, а з гiр - снайперiв. Пораненi вмирали вiд втрати кровi на очах товаришiв безсилих §м допомогти.

Коли прорвалися до мiсця бою картина вiдкрилася жахлива. Стони поранених, сморiд палаючих бронiкiв, калюжi кровi. Бiльшiсть бiйцiв мали поранення. Разом iз пiдроздiлами ДШБ ми натисли на "духiв" i тi почали вiдходити. З пiд машин виповзали або виходили бiйцi. Я йшов до одного з 'бронiкiв'. Назустрiч повз молодий лейтенантик ... без нiг. Вiн встиг обхопити мо§ ноги руками i так помер вiд втрати кровi. Як розповiли хлопцi з першого батальйону то був взводний одного з пiдроздiлiв, який §хав разом з колоною в бригаду аби перевести грошi сво§й молодiй жiнцi з приводу народження дитини. Напередоднi вiн вiдмовився летiти на вертольотi...


25 червня. День тринадцятий.

Бiсова дюжина i день - вiдповiдний. Весь ранок на ногах. Бригада в рейдi навколо фортецi. Зранку чекали комбата, наводили порядок. Вiн прибув на заставу в обiд i залишився задоволений побаченим. Пiсля обiду §здили перевантажувати бо╓припаси. Автомобiль, що вiз §х на заставу пiдiрвався на мiнi. З кабiни нiчого не залишилося, як i з двигуна. Водiй вiдбувся дрiбними подряпинами та синцями. Добре, що колеса в "Уралу" високi - удар вийшов не такий могутнiй, але всеодно хлопцевi неабияк повезло, бо на§хав на "сюрприз" переднiм колесом, бо якби то було задн╓ могли здетонувати бо╓припаси...

В фортецю поставили танк. Його позицiя напроти ворiт, однi╓ю стороною прикри╓ будиночок з бо╓припасами. Користi з нього мало, бо може стрiляти тiльки в одному напрямку, а от для "духiв" з'явився новий об'╓кт для попадання. Iз-за цього вимушенi додатково укрiпити стiни складу з бо╓припасами та накрити його дах зверху кришками вiд ящикiв на випадок влучання мiни ( коли мiна потрапля╓ в кришку вона вибуха╓ i не пробива╓ даху, а осколки гасять свою енергiю в глинi ). Однак, присутнiсть тако§ машини дода╓ впевненостi усьому гарнiзону, а перший пост посилився ще й трьома бiйцями i це добре.


29 червня.

Ранок почався з перестрiлки з душманами. Алiк ( вартовий ), помiтив, що вiдкрилися бiйницi в духiвських укрiпленнях. Не встиг вiн договорити, а ми взятися за зброю, як першi кулi пiдняли пилюку на стiнках. Я, в цей час, пiд дувалом, пiдстригав Юрку. Прийшлось швиденько ретируватися в примiщення. Як завжди, в таких випадках, пiсля перших гранат та вiдповiдi на них фортецi, навколишнi дували "накрила" артилерiя. "Духи", пiсля перепочинку та паузи викликано§ рейдами, знову почали обстрiли. В добавок цього загострилися мо§ вiдносини з Булатом та другими "дiдами" якi нiяк не хотiли признавати мене рiвним собi. Продовжують гно§тися рани на спинi. Почуваюся в фортецi не досить дискомфортно. Але головне ╓ друзi, з ними не пропаду.


30 червня.

Вечiр. Тиша. Спека почала спадати. Я тiльки-но повернувся з сушилки, де займався на турнiку i присiв на нари, як забiг Сергiй з криком - "духи". I почалося... Трiскотня "АКМiв" та завивання пролiтаючих над фортецею гранат порушили мо§ плани на вiдпочинок. Зiбранi i готовi до вiдпору, за мить, всi стояли на бойових мiсцях. Море вогню обрушилося на душманiв. За стiною пилу не стало видно нiчого. Але тiльки-но вiн спав, як знову запрацювали "духiвськi" автомати та гранатомети, i знову ми заставили §х замовчати.

Я вартував в блiндажi. В полi зору перебував невеликий дувальчик, а в ньому квадратний отвiр бiйницi. Через "трубку розвiдника" уважно спостерiгав за цим мiсцем, як звiдти висунувся товстий ствол гранатомета i промайнули обличчя двох "духiв". Мабуть вперше в "Афганi" так близько бачив лиця ворогiв. Але роздивлятися §х не мав часу, треба негайно було передати координати засiдки Макаровi, аби вiн робив свою справу. Та не встиг я повернути голову, як приголомшливий удар прийняла стiнка блiндажа. Вибуховою хвилею мене збило з мiнометного ящика i повалило на пiдлогу. Граната влучила прямiсiнько в блiндаж. Повезло, кладка витримала й врятувала вiд осколкiв гранати. Крiзь марево запаморочення в дверях помiтив Булата, який забiг пересвiдчитися в тому, що я не постраждав.

Тричi за вечiр ставали до збро§. На щастя для гарнiзону фортецi влучання "духiвських" гранат в стiни та будiвлi не привели до людських жертв.


3 липня.

На четвертiй вартi в цю нiч не вистачало людей i менi наказали постояти одну змiну в сушилцi. На пост взяв ящик гранат. Гранати були новi, незвичнi, з великим пластмасовим вибухачем i звалися "РГО" ( оборонними). Зовнi вони нагадували цяцьку: шароподiбне, при╓мне на дотик тiло та яскравий ковпачок. Але то була грiзна зброя з якою не варто нiкому жартувати. Вибухала граната вiд дотику, а §§ осколки розлiталися на 300 метрiв. Варто лише необережно зачепити гiлку дерева чи винограду при киданнi, як пролуна╓ вибух. Я з великою пересторогою вiдносився до гранат взагалi, а до таких тим паче.


*** В вереснi мiсяцi тут, в фортецi, загинуть дво╓ "дiдiв", якi будучи в напiдпитку начнуть забавлятися жбурлянням "РГО" . На §х нещастя, одна з гранат зачепить верхiвку дувала.


З кутка сушилки добре чув розмови в фортецi, змiни окремих постiв. Ось на п'яту ( внутрiшню) варту вiд мiнометникiв вийшов Сергiй С. Особливiстю цi╓§ варти ╓ те, що вона знаходиться в серединi двору на вiдкритому мiсцi поблизу дувалу, i щоб перекинути гранату через нього треба §§ сильно кидати в гору, аби не попасти в гребiнь дувалу.

Минав час вартування. Пiсля чергового занадто гучного вибуху гранати, пролунали зойки пораненого. Подумалося, що на територiю фортецi впала "духiвська" мiна i когось зачепила. Заметушилися "старшi" й вслiд за стоном пораненого почулися вiдчайдушнi матюки та обвинувачення в дуростi. Iз розмов зрозумiв, що Сергiй С. не змiг перекинути гранату ( мабуть трохи задрiмав ) через дувал, а та впала йому пiд ноги. Добре, що то була не "Ефка", а лише "РГД". Хлопця врятував бронежилет. Сергiй отримав лише чотири незначних осколочних поранення. Вранцi хлопця на "бронiку" повезли до батальйону.


*** Комбатовi Сергiй за порадою командира фортецi скаже, що отримав поранення осколками "духовсько§" гранати i командування напише йому "наградний лист" на орден. Вiн його отрима╓ наприкiнцi служби, коли тiльки я один у взводi буду знати, за що та нагорода.


4 липня.

Приголомшливий удар в стiну будиночка. З потолка посипалися шматки глини, кiмнату заволокло пилом. Не встигли ми оговтатись як друга граната випробувала мiцнiсть будiвлi. В такi хвилини дуже гостро вiдчува╓ш свою безпомiчнiсть та беззахиснiсть. Булат схопив кулемета i кинувся в блiндаж до бiйницi. Вiн вiдкрив вогонь бiльш навмання, нiж знаючи де ворог, та, мабуть, не розрахував силу вiддачi кулемета, чи обрав не правильну позицiю: випльовуючий кулi кулемет перекинув його на спину. Падаючи, хлопець продовжував стрiляти в потолок. Метушня, стрiлянина, виття гранат та окрики солдатiв - все перемiшалося на клаптику афгансько§ "зеленки", яка зветься - фортеця Пальмухаммед. Разюче змiнюються люди в моменти небезпеки. Той же Булат, який декiлька хвилин тому за щось сварив мене, тепер сто§ть i по-дружньому розповiда╓ про рiзнi аналогiчнi випадки обстрiлiв, а я, як учень, вислуховую його. Перед загрозою смертi всi рiвнi.


5 липня.

Зранку, з Алiком вирiшили напекти коржикiв. Не встигли дiйти до ру§н, як над головами з свистом пролетiла граната, затрiщали "АКМи". Знову нетривалий обстрiл. Вчора до мiнометникiв замiсть вибулого Сергiя С. забрали Миколу В. Без нього стало зовсiм самотньо. Скорiше б закiнчилося це вiдрядження.


6 липня.

Ранок почався, як i в бiльшiсть останнiх днiв, з обстрiлу. Але до них звикли, тому всi були готовi. Короткий бiй i перепочинок до вечора. Отримав три листи. З дому, вiд приятеля i одне вiд вiрного товариша - однокласницi, з якою переписувалися вже бiльше п'яти рокiв. ╥╥ лист став найкращим подарунком за останнi днi.


7 липня.

Вiльний вiд чергування прилiг в блiндажi. До обiду призовом працювали над замiною зiпсовано§ вибухом бiйницi i тепер з задоволенням дивився на свою роботу. Вартував Алiк. Вiн вiв спостереження за "духами", а я смакував мiндальнi горiхи.

Зненацька трапився удар i вибух, блiндаж заволокло пилом, значить потрапили в будинок. Схвачуюсь i миттю мчу в кiмнату за збро╓ю. Вiдчиняю дверi i вiд несподiванки тiльки встигаю розкрити рота. Перед очима - жахлива картина. Граната таки пробила зовнiшню укрiплену стiнку блiндажа i розтрощила дошки обшивки, засипавши кiмнату шматками дерева, а §§ сердечник влучив в подушку на нарах. Повезло, що граната була кумулятивна i майже не мала осколкiв, тому нiхто iз бiйцiв варти не постраждав. Будинок швидко заповнювався §дким димом горiло§ вати. Отямившись вiд несподiванки Булат залив подушку водою й викинув §§ у двiр. Не встиг я взяти автомата, як ще одна граната потрапила в стiну. На цей раз загорожа витримала. Старшi хлопцi направилися в блiндаж i вiдкрили вогонь по душманах, а ми перейшли в сусiднiй будиночок офiцерiв.

Сьогоднi бiй вийшов "жаркий". Три гранати потрапило в стiнку нашого будинку, значно §§ пошкодивши. З кожним днем небезпека для особового складу варти зроста╓. Як же тепер будемо жити? Спокою вже нема╓. Всi були впевненi, що стiна витрима╓ а виходить... Вiдчуття таке, нiби ти сто§ш беззахисний перед дулами гранатометiв. А що могло трапитися, коли б граната прилетiла на пiвгодини ранiше, коли на тiй самiй подушцi спав, зда╓ться, Булат ? Але, що поробиш - така служба.


8 липня. Звичайний день. Зранку i ввечерi стiнка будиночку прийняла всього двi гранати..


9 липня. День 27, останнiй.

"Змiнiть Саню К.", - почув я голос Андрiя. Не думав, що доля приготувала при╓мний сюрприз. Виявилося, що мене виклика╓ "Особливий вiддiл" бригади, як свiдка по справi "неуставних" вiдносин у взводi. Збiг обставин, чи закономiрнiсть, що змiни в службi приходяться на десятi числа мiсяця. Саме про це подумалося вчора, i на тобi. Не приховував задоволення в зв'язку з вiд'§здом. Хоча, звичайно, важко залишати обжите мiсце, друзiв. Але атмосфера приниження, яка тут пану╓ менi не до вподоби. Прощаюся з Миколою, залишаючи його одного. Останнiй погляд на фортецю. Все, сюди бiльше не повернуся - це знаю точно.

Вечiр. Вiдпочиваю просто неба на ящиках з пiд артилерiйських снарядiв на батаре§ в батальйонi. Яскраво свiтить мiсяць. Поруч сидить Юрiк i про щось розповiда╓. Я не чую його, бо думками там, в темнiючiй на обрi§ "зеленцi", в фортецi Пальмухаммед, що стала епiзодом мого життя. Зараз, там на вартi, стоять друзi та знайомi, §х так же, як учора мене, кусають комарi; §м загрожують обстрiли душманiв, а я можу спокiйно спати i нi про що не турбуватися. Життя прекрасне тим, що наповнене рiзними несподiванками i менi це довподоби.


10 липня.

Ранок. Вийшло сонце i вмить стало жарко. Тут нема╓ захисту в товстих глиняних стiнах вiд нього, як в фортецi. З Юрi╓м поснiдали i знову залишився один, бо вiн по§хав на супроводження. В бригаду сьогоднi колон нема╓, тому ще один день проведу тут. Перебрався пiд 'бронiк' i знову готуюся заснути. Треба вiдiспатися вiд безсонних ночей фортецi, коли вiд вiдчуття небезпеки вночi майже не спалося. Зате зараз -блаженство. Вчора вночi фортецю 'Пальмухаммед' обстрiляли два рази. Хлопцi мабуть всю нiч не зiмкнули очей. Мабуть доля оберiга╓ мене вiд небезпеки. Тiльки по§хав звiдти, як положення стало ще гiрше ( ранiше хоч вночi душмани не турбували ).


*** Цим записом закiнчу╓ться розповiдь про вiдрядження в фортецю. Я був впевнений, що на цьому темна полоса в армiйському життi скiнчилася, але не здогадувався, що невздовзi на мене чекала "зеленка" Яхчалю...


9. ВIДРЯДЖЕННЯ "ЗА КОРДОН".


9.1. Повернення у взвод.


11 липня прибув до бригади. Нiщо так не заспокою╓ людину, не дода╓ §й впевненостi, як вiдчуття того, що тебе поважають, що з тобою рахуються i, що ти знаходишся в гуртi друзiв. Це найсолодше вiдчуття рiдного колективу притаманне тiльки армi§ та ... гуртожитку. Однак, на мене чекали i непри╓мнi новини. У розташуваннi перебували хлопцi, що повернулися з Пандшеру. На мiй жаль серед них не виявилося Пашки Л.


Iз розповiдi Вiктора С. Ми йшли з командуванням однi╓§ iз рот ДШБ. Тривали довгi переходи, бо§ душманами. Але доля пiдроздiл оберiгала: втрат рота мала не багато, важких бо§в теж. Одного дня заночували у пiднiжжя гори. Серед ночi пiдроздiл потурбували духи. Зчинилася стрiлянина. До не§ за час рейду вже звикли, i, якщо напад був не значний - вогнеметникiв не чiпали. Спали, коли прилетiв той злощасний снаряд з танка. Його осколок потрапив Пашi прямо в колiнну чашечку.

*** Операцi§, що §х робили потiм в шпиталях не принесли бажаного результату. В дев'ятнадцять Паша став iнвалiдом. Нога не згиналася. Про це дiзнався iз його листа, якого отримав восени.


Не повернувся у взвод i Камiль. Вiн також отримав поранення i залишився дослужувати в "союзi" ( пiзнiше зустрiну його в Азатбашi ). Близько десято§ ранку, наступного дня, я заходив до кабiнету 'особiста', що вiв справу про порушення "уставних" вiдносин. З вуст офiцера посипалися конкретнi запитання, про випадки рукоприкладства та знущання з боку "Старого" й "Хахла". Зараз було шкода хлопцiв. От якби тодi, на "Елеваторi" - iнша справа, а тепер бiльше намагався приховати, обiйтися загальними розповiдями. Тримався, на мою думку, коректно, не заперечуючи пiдтвердженi iншими факти, але i не додаючи нових. 'Особiст' справляв враження розумно§ людини й помiтно, що розмова не приносить йому задоволення.


В коридорi зустрiв Вiктора Г. Вiн мав заляканий вигляд, тримався боязко. Шкода хлопця, але Вiктор отримав добру науку на майбутн╓ - скарги до добра не доводять, а чутки йдуть за людиною по п'ятах i знаходять §§ скрiзь, куди б не потрапив. Чергуючи по штабу батальйону дiзнався про створення групи бiйцiв, якi мають §хати отримувати новi "бетеери" аж ... в "союз"! У взводi технiки невистачало цiлих двi одиницi, i на одному, мав стати кулеметником. Не вiрилося, що випада╓ така нагода потрапити до Кушки. Зi взводу готувалися до по§здки два екiпажi. Ввечерi в наметi тiльки i розмов за подорож. Говорили, що в "союзi" група пробуде тривалий час i, якщо пощастить, можна, навiть, змотатися додому! Якби розмови стали реальнiстю хоча б на десять процентiв, цього вистачало, аби з лихвою компенсувати всю небезпеку майже двох тисяч кiлометрiв шляху по ворожiй кра§нi.


Минув один день, потiм iнший - а запланована по§здка переносилася з рiзних причин i точно§ дати не знав нiхто. На ранковому розводi "решток" батальйону всi чекали наказу §хати, але його не було. Зате завжди знаходиться робота.


*** В цей час "втiлювали в життя" нову iдею комбрига - робили глиняну загорожу навколо розташування. Вже тривалий перiод великi групи бiйцiв постiйно працювали над здiйсненням задумки. Але результат не радував командування. Ще б пак, довжина нового дувалу по периметру перевищувала декiлька кiлометрiв, а зроблено були всього якiсь сотнi метрiв. Коментарi данiй роботi, яка вимагала десятки тон глини та води, виснажливо§ працi хлопцiв на спецi, для задоволення прихотi комбрига, як кажуть, були зайвими. Потреби в такiй спорудi ранiше не виникало, адже навколо розташування iснувала загорожа iз проволоки. За краще, збудували б з цi╓§ глини житло для бiйцiв.


За батальйоном закрiпили вiдрiзок стiни, який мурували вiльнi вiд нарядiв хлопцi. Займатися будiвництвом дувалу, коли розумi╓ш всю недоречнiсть дано§ роботи (а нестерпна спека начисто знiма╓ бажання працювати ) - виглядало справжнiм покаранням. Тiльки нагляд старших та вiдповiдальних офiцерiв не давав змоги вiдразу розiйтися по наметах. Але це тривало не довго. Спочатку зникали старшi призова, за ними молодшi. Через годину двi, на роботi залишалися тiльки декiлька "чижикiв", якi не мали "права" втекти.


Обiд в розжарених §дальнях та "вiдпочинок" пiсля нього перетворювався на тортури. Мали ╓диний порятунок вiд спеки - душ з холодною водою. Бiгали туди кожну годину, але пiсля купання тiльки десятки хвилин почувалися добре. Потiм знову ставало неймовiрно жарко. Земля, здавалося, "плавилася" пiд ногами. Ввечерi, коли повз палатку про§жджав 'бронiк', пил, пiднятий його колесами, годинами висiв в повiтрi. Ставало важко дихати розпеченим та запиленим повiтрям, спiтнiле тiло щiльно вкривалося тонким сiрим шаром по якому струмками стiкала вода.


Приготування до по§здки давно завершилися. Старшi хлопцi купили подарунки рiдним та близьким, якi збиралися послати посилками з Кушки, дiстали з схованок трофе§. Всi отримали нову форму i тепер ретельно §§ готували, вшивали, збирали по друзях знаки. Нарештi командування остаточно домовилися з командиром 27 автоколони про спiльну подорож до Кушки.


9.2. 18 липня. Рожевi мрi§.


На ранок група вишикувалася бiля штабного намету. Зампотех батальйону, перевiрив особовий склад. Настрiй у всiх без виключення хлопцiв - святковий. Зi мною тро╓ бiйцiв зi взводу та два приятеля зв'язкiвця: земляк Саня С. та одесит Iван. Пiсля нетривало§ iнструкцi§ завантажилися в автомобiль i помчали до розташування вертолiтного полку, де ночувала 27 колона. На "Камазах" водi§ писали назви рiдних мiст. Разом з Олександром С. ми вирiшили §хати в одному авто i шукали земляка. Увагу привернув автомобiль з надписом "Одеса". Водiй гостинно вiдкрив дверцята, запрошуючи до салону. Звали хлопця Володя М. Веселий настрiй та щира посмiшка свiдчили про добру вдачу хлопця. Поки водiй перевiряв свою "шаланду" ( так водi§ називали "Камаз" з довгим причепом ) сидiли в авто. М'якi крiсла та чудовий вид з високого автомобiля дуже iмпонували ( ми ще не знали настiльки небезпечна така вiдкрита кабiна).


На кузовi авто лежала величезна порожня цистерна для води. Колона поверталася назад без вантажу. В декiлькох машинах знаходилися такi ж бочки, окремi везли якiсь дрiбницi. Майже вся група розмiстилася на автомобiлях колони i лише декiлька старших солдатiв разом з командиром - зампотехом, зайняла мiсця на старенькому "60-тому бронiку", який не мав башнi i був озбро╓ний лише ручним кулеметом "ПК". За пiвгодини колона почала рух в напрямку ворiт "Арiани".

Бiля аеропорту автомобiлi витягнулися в довгий ланцюжок i зупинилися. Пауза обiцяла стати довгою, вирiшили поснiдати. Присiли бiля кабiни на теплу вiд ранiшнього сонця бетонку, дiстали консерви. Пiдiйшов Iван. За розмовою вияснилося, що у нашого водiя та Iвана ╓ спiльнi знайомi, що жили та гуляли хлопцi десь поруч. Така зустрiч в армi§ трапля╓ться рiдко, а тут ще й добра нагода разом про§хатися до "союзу". Розмова тривала аж поки першi авто не рушили вперед.


*** Якби нам тодi сказали, що через декiлька годин, дво╓ з нас лежатимуть вбитими, ми б прийняли це за недоречний жарт i, мабуть, не повiрили б. Але, на горе, то виявилося правдою. Десь в цей час в "зеленку" Яхчалю поблизу мiста Гiрiшк, вже висовувалася банда душманiв, готуючи засiдку на автоколону "шуравi".


Кандагар автоколона промчала швидко. Через скло авто життя мiста виглядало як завжди спокiйним, чого не можна було сказати про нас, бо почувалися зовсiм не зручно, нiби сидiли голими, як манекени на вiтринi. Особливо це почуття посилилося на вiдрiзку шляху "1001". Солдати супроводження пострiлювали в "зеленку". Вони мали якийсь захист: хто бронi, а хто дувалу; нас же захищав лише тонкий шар металу та скла, який "духiвськi" кулi пробивали, мов папiр. Тiльки тепер, про§хавши по небезпечним мiсцям на авто, до кiнця зрозумiв, що значить служити водi╓м автоколони - бiйцем, абсолютно беззахисним перед кулями та гранатами.


Автоколона мчала по пустелi "розсипавшись" на окремi авто. Кожна машина намагалася не потрапити в хвiст куряви попередньо§ та обминала накатанi дороги. Нестерпно трясло, кабiна заповнилася пилом, та все одно настрiй - чудовий, адже §демо в "союз"! Кра╓м ока побачив знайомi мiсця "зеленки" де знаходилася фортеця "Пальмухаммед". Лише дев'ять днiв минуло, як я вибув звiдти. Служба швидкоплинна та мiнлива, мов калейдоскоп.


Нарештi пустеля закiнчилася i авто виповзли на тверде покриття дороги. Кандагарська зеленка залишилася позаду i, за словами, водiя можна було розслабитися - небезпечних вiдрiзкiв попереду не значилося. Рятуючись вiд спеки поскидали з себе весь зайвий одяг. Я сидiв в одних штанях i босий. Згадували з Олександром знайомi мiсця Харкiвщини, мрiяли про вiдпочинок в Кушцi. Володя пiдтримував розмову, цiкавився нашою службою. Швидко мчав автомобiль, ледве чутно працював двигун. Навкруги, куди не кинь оком - простягнулася пустеля. Лише рiдкiснi кущики колючки та, iнде, поодинокi дерева, складали всю §§ рослиннiсть. Грайливо крутилися невеликi смерчi, пiдiймаючи в повiтря стовбури пилюки.


Бiля застави Кiшкiнахуд спинилися. Командир 27-о§ колони пiшов виясняти обстановку далi по дорозi, бо там починалася зона вiдповiдальностi сусiднього з бригадою десантного батальйону. Зда╓ться, на заставi чекали зi сторони Гiрiшка 'наливникiв', а вони затримувалися. Ми, звичайно, нiчого не знали про це, i про те що при виставленнi супроводження, в трьох кiлометрах вiд мiста Гiрiшк, "духи" пiдбили танк, що супроводження так i не виставили, що колона з "союзу" зупинилася на ночiвлю в розташуваннi батальйону десантникiв.


Було близько дванадцято§ години дня. До мiсця заплановано§ зупинки залишалося про§хати кiлометрiв п'ятдесят. Не знаю хто з командирiв винен, але про можливу засiдку душманiв бiйцiв автоколони не попередили. Через пiвгодини вiдпочинку машини рушили далi на захiд, назустрiч сво§й загибелi.


. 9.3.Розстрiл 27-о§ автоколони.


Автомобiлi мчали на максимально можливiй швидкостi. В очiкуваннi вiдпочинку водi§ намагалися швидше подолати вiдстань до мiсця ночiвлi. У багатьох притупилася пильнiсть, стала давати взнаки втома вiд спеки. Нiхто з офiцерiв, а тим бiльше водi§в, зовсiм не звернули уваги на афганськi "бурбухайки", що сиротливо стояли на узбiччi дороги, та стурбованi погляди §х водi§в, нiхто не запiдозрив чогось незвичного в поведiнцi корiнного населення. А мiж тим, першi автомобiлi автоколони вже потрапили в прицiл гранатометникiв в "зеленцi" Яхчалю.


Тiльки-но головна автомашина ви§хала на невеликий поворот дороги, як з-за дерев "вдарила блискавка". Командиру колони повезло - граната пролетiла пiд сидiнням i не вибухнула. Вслiд за першою полетiли iншi, без промаху улучаючи в машини. З'явилися жертви серед водi§в i пасажирiв. Душмани стрiляли вiдкрито i нахабно, впритул. Наш Камаз викотився на пологий узвiз, що вiв до повороту, коли першi машини вже стояли пошкодженими, а §х водi§ ( тi, що залишилися живими) вели автоматний вогонь з пiд колiс. Бiй розгорявся. Перша зенiтна установка колони вiдкрила шалений вогонь по засiдцi доки не потонула в вогневi вибухiв гранат. А ще цiлi автомобiлi колони мчали через зону обстрiлу, намагаючись при╓днатися до товаришiв.


Я не вiдразу зрозумiв в чому справа. Та коли помiтив декiлька гранат, що з виттям пролетiли над автомобiлями, та почув трiскотню "АКМiв" - стало все ясно. Не "логiчним" виглядав розстрiл саме цi╓§ колони, адже вона не везла вантажiв. Мабуть тому, спершу i не повiрив, що таке може трапитися. Де ж супроводження? Страшенно не хотiлося вступати в бiй, вилазити з авто. Нi, страху ще не було, просто вимотуюча душу спека вiдбила будь-яку охоту щось робити. Ну чому, саме цю автоколону повиннi обстрiляти, i саме тодi, коли в нiй §дуть "пасажири"? Цi думки промайнули в головi за лiченi секунди.


Володя пригальмував вслiд за групою машин, на вiддаленнi вiд мiсця бою. Перед нами постала проблема: прориватися до сво§х, чи залишатися тут. Поки водi§ радилися, ми повистрибували з машин. Саня, який сидiв перший вiд дверей, зайняв позицiю пiд переднiми колесами, я - побiг далi, пiд середнi. Босий, без гiмнастерки, дряпаючи тiло об верблюжу колючку, що суцiльним покривалом закрила узбiччя дороги та обпiкаючи його об розжаренi камiнцi, зайняв позицiю для оборони. Автомобiль стояв з включеним двигуном i вихлопнi гази чадiли в мене перед лицем. Декiлька хвилин лежали, не знаючи, що робити далi. Хотiлося, щоб цей iнцидент виявився простою недоречнiстю, щоб душмани припинили обстрiл. Вперед промчав другий ЗIЛ з зенiткою на кузовi. Хлопцiв-зенiтникiв нiщо не захищало вiд вогню автоматiв. Вони мчали на вiрну смерть.


Володя встрибнув в кабiну вже в бронежилетi i гукнув нас, щоб скорiше сiдали. Вирiшили прориватися до голови колони, бо "духи" могли знищити §§. Машина вже рушила, коли я заскакував вслiд за Сашком в кабiну. "Камаз" розганявся. Водiй впав на руль i тепер наша доля перебувала в його руках. Стрiмко наближалося мiсце бою. Одна з машин, що мчала попереду, якось дивно пiдстрибнула, круто взяла вправо i з'§хала з дороги. Авто покотився по пустелi явно без керування. Автомобiлi стрiмко з'§жджали з насипу, займали мiсця за тими, що стояли на дорозi. Колона збивалася до купи. На щастя нiчого, що могло б горiти, та вибухати на кузовах не лежало.


Майже кожен iз авто "ловив" гранату чи розсип куль. Надiйшла i наша черга. Напруження виросло до межi. Всi тро╓, ми, напевне, зараз подумали - пронесе чи нi. Як хотiлося, щоб пронесло! На той час я вже сповз з сидiння, аби не стати жертвою шалено§ кулi, як мiг прикрив голову автоматом. Це був чи не ╓диний шанс уцiлiти в цьому пекловi. Величезне лобове скло до пояса вiдкривало "духам" мiшенi, бронежилетiв для захисту "пасажири" не мали i, щоб врятуватися, прийняв рiшення впасти на пiдлогу. Найменше шансiв вижити залишалося у людини, якщо куля потрапляла в голову, тому захистити §§ необхiдно було перш за все. Що я i зробив.


Перед тим як повнiстю сховатися кра╓м ока встиг помiтити: в "зеленцi" на весь зрiст пiднявся "дух" з гранатометом i вистрiлив. На щастя для нас Володя встиг "хитнути" машину в сторону й граната влучила в бочку на кузовi. Посипалося скло в заднiх вiконцях, засвистiли над головою осколки. Скориставшись з нагоди водiй рвонув Камаз на узбiччя. Вже переднi колеса з'§хали з полотна дороги, як кабiну "прошила" автоматна черга. Я саме в цей час повернувся до Олександра. Вiн не встиг ( чи не зреагував тепер вже нiхто не взна╓ ) пригнутися або опуститися вниз. Несподiвано почувся дивний хлопок i в обличчя вдарила рiдина. Вiдкривши очi побачив жахливу картину: стiнки кабiни забризканi краплинами мозку та кровi, я весь - з голови до поясу мокрий. Це тривало одну мить. Вiд побаченого стало неймовiрно моторошно i страшно.


Саня загинув митт╓во. Його тiло повiльно повалилося на водiя. Володю кулi дивом обминали. Я вiдчував, бо бачити не мiг, як кулi пролiтають навколо. Тiльки по ударах об корпус авто можна було прослiдкувати тра╓кторi§ польоту цих смертельних шматочкiв металу. Смерть стояла поруч!


*** Iнстинкт самозбереження повнiстю заволодiв мо╓ю свiдомiстю. Здавалося, тiло незалежне вiд мене, несвiдомо пiдпорядковуюсь чужiй волi, яка наказувала виконувати певнi рухи. Незнайомi та сильнi вiдчуття жадоби до життя заполонили всю мою iстоту.


Я щосили втиснувся в тiло мертвого товариша, намагаючись ним прикритися вiд куль i благав лише одного, щоб духи не влучили в Володю. Пронесло! Авто зупинився за сотню метрiв вiд бетонки поруч iнших машин колони. Володя поповз до сво§х хлопцiв, що вели вогонь з-за насипу дороги, а я зайняв позицiю пiд колесами.


*** Тiльки тепер "дiйшло" - що трапилося. Декiлька десяткiв секунд назад я перебував 'на волосок' вiд загибелi, i усвiдомлення цього, та не ущухаючий обстрiл нагнали такого страху, якого ще не доводилося переживати. Це був шок. Страх за життя, тваринний страх подавив волю i заставив тiло дрижати, хоча стояла спека.


Я буквально втиснувся в колесо. Здавалося, що всi кулi летять прямо в мене i зараз прилетить остання. Поклавши поруч з собою автомат лежав майже нерухомо. Практично, не контролював себе. Розум керував тiлом, вiн наказував йому вижити будь-що. В цей час, перебував "заручником" iнстинкту самозбереження, що "виключив" всi останнi почуття та емоцi§. Хвилини тривали вiчнiсть. Трохи отямившись виглянув з-за сво╓§ схованки вперед. Повзти до насипу особливо§ необхiдностi не виникало, там знаходилися бiльшiсть вцiлiлих бiйцiв автоколони, та i не мiг зараз це робити, бо був нiби паралiзований, боявся виповзти на вiдкриту дiлянку. Стрiляти не мав куди - попереду сво§, тому залишився бiля машини. Бiй тривав. Пiд'§хали останнi авто колони, а "бронiк" групи за§хав далеко за крайнiй ряд, бо по ньому "духи" стрiляли з гранатометiв вже декiлька разiв. Бiльшiсть машин мали пошкодження, деякi залишилися стояти осторонь основно§ групи. Бiйцi збиралися до купи, бо розумiли, що бiй йде не на життя, а на смерть. Вже майже всi знали, що вбитих та поранених ╓ чимало, що поруч нiяко§ допомоги, i, що, якщо вона не надiйде, то всi залишимося тут назавжди. "Духи" не збиралися вiдходити й зухвало вели перестрiлку, розумiючи, що нас мало.


Приповз "Ваган" ( товариш з 7 роти ). Подiлилися враженнями. Вiн повiдомив, що Вася А. загинув, а його земляк - важко поранений. В машину, де §хав "Ваган" потрапила граната i вибухнула в кабiнi. Його викинуло назовнi. Водiй загинув, а вiн, разом ще з одним пасажиром, благополучно доповзли до сво§х. Раптом бiля нас в землю вп'ялися кулi. Стрiляли вже десь ззаду колони. Тiльки цього для "повного щастя" не вистачало. Прийшлось термiново ховатися пiд авто та зайняти кругову оборону. Ситуацiя ускладнювалася.


Бiй продовжувався. Вiд перших авто приповз один з водi§в. Виявилося, що у хлопцiв закiнчуються патрони. Я без коливань вiддав бiйцевi свого автомата, а сам взяв зброю Санi. За словами водiя, гiрше залишилося позаду, обстановка вже нормалiзувалася, не вистачало тiльки патронiв, тому §х заощаджували. Згодом повернувся Володя. Вiн неабияк здивувався, побачивши мене живим i неушкодженим, бо думав, що то в мене потрапила душманська куля. До авто пiдповзали iншi хлопцi. Зiбрався невеликий гурт. Закурили. Вперше i востанн╓ в життi з насолодою закурив. Розмова виходила не радiсна. Багатьом "не повезло" того дня. Майже кожен говорив про втрати, добавляв сво§ враження та факти обстрiлу. Жахлива картина побо§ща поступово вимальовувалася в череду подiй i смертей товаришiв.


Бiй стихав. Душмани, добившись поставлено§ мети вiдходили в глибину "зеленки", про що свiдчили глухi пострiли §х автоматiв. Нарештi ми почули шум вертольота та з'явилися вдалинi "бронiки" десантникiв". Пiдмога прийшла вже занадто запiзно, бо всi, кого не вбили в авто зараз перебували в вiдноснiй безпецi, нових жертв не з'являлося. Однак деякi вiдчайдушнi "духи" ще продовжували вiйну i не збиралися вiдходити. Тепер почувалися спокiйнiше. Надiйшла пiдмога, а значить - виживемо. З машин почали забирати поранених. ╥х вантажили на автомобiль i везли до мiсця посадки санiтарного вертольота. Потiм взялися за вбитих. Спецiальне авто з групою солдатiв-десантникiв забирала понiвеченi тiла хлопцiв. Саню взяли одним iз найперших. Я тiльки й змiг глянути як його вже несли, пiдходити не наважився - не хотiлося бачити обличчя друга мертвим. Прагнув, щоб вiн залишився в пам'ятi таким, як я його знав - спокiйним та веселим.


Стрiлянина ущухла, але вставати на повний зрiст нiхто не ризикував. Десантники 'зайнялися' ворогами, погнали §х в глибину "зеленки", а водi§ та наша група на понiвечених авто почали ви§здити з цього проклятого мiсця. Сiдати в кабiну не хотiлося. Перед очима стояв вбитий Саня, ввижалися його посинiлi та холоднi босi ноги. Всю пiдлогу кабiни займала велика чорна пляма густо§ кровi. Бiльшiсть речей мали пошкодження або були зiпсованi. В сво§й панамi знайшов частину мозку, чисту немов з анатомiчного музею. Стало бридко i я викинув §§ разом з головним убором. Туди ж полетiла нова форма та декiлька ковдр залитих кров'ю. На пiдлозi натрапив на шматочок черепа з круглим отвором вiд кулi - все що залишилося вiд Санi. Висока температура сприяла утворенню стiйкого специфiчного запаху, який заповний усi куточки кабiни не дивлячись на вентиляцiю. Сидiти в автомобiлi було жахливо, але...


Першi авто вирулювали на дорогу далеко в сторонi вiд "зеленки". Не всi машини могли §хати, тому деяких брали на буксир. Поки вiд'§жджали вiд мiсця обстрiлу страх не покидав, хотiлося знову лягти на пiдлогу аби не маячити в "вiтринi". Зненацька близькi пострiли заставляли здригатися i завмирати. Розум пiдказував, що небезпека позаду, але тiло не хотiло пiдкорюватися його наказам, воно продовжувало митт╓во реагувати на будь-який подразник.

Рух автомобiля приносив деяке заспоко╓ння. Чим далi вiд'§жджали i чим менше навкруги ставало рослинностi, тим "легше" дихалося. Зупинилися не бетонцi за кiлометр вiд мiсця пригоди. З перших машин назустрiч останнiм просувався гурт бiйцiв. Нiхто точно не знав хто загинув, а кого поранено, i тепер вцiлiлi хлопцi шукали друзiв та знайомих. Я теж, разом з усiма, пiшов до наступного авто...


Осколок гранати застряв в металi кабiни i зберiг життя водi╓вi, який вистрибував з пошкодженого "Камазу". Зате на мiсцi пасажирiв виднiлися слiди кровi, а передн╓ скло було пробите кулями - в цiй кабiнi §хав i загинув Вася А... В наступнiй машинi, яку притягли на буксирi, лежав вбитий водiй в якого "духiвською" гранатою вiдiрвало праву руку. Вона потрапила в плече i вирвала його разом з добрим шматком тiла. На фонi обгорiло§ обшивки та одягу чiтко видiлялися голубувато-бiлi кiстки ребер... Щасливчики! Усi тро╓ живi, а машина неушкоджена... Вiдкривають дверцята авто, яку притягли на буксировi. Водiй сидить за рулем. Руки лежать на "баранцi", а сам вiн нерухомий - голова вiдсутня, на мiсцi тiльки нижня щелепа ... Притягли машину з зенiткою. Стрiлки обо╓ загинули. Автомобiль схожий на решето, гармата згорiла... Кабiна пробита наскрiзь, жодного уцiлiлого скла, але середина не пошкоджена. Всi тро╓ живi... Обгорiле колесо, зовсiм понiвечена машина, вся в дiрках вiд осколкiв - загинули обо╓, один з них - Iван. Куля потрапила йому в груди... Майже в кожному автомобiлi когось поранено, покалiчено або вбито...


Жах, бiль, страх - цi почуття водночас iснували в мо§й душi. Невже це вiдбува╓ться зi мною? Невже пережив це пекло? Доля, щаслива зiрка чи випадковiсть? Другий раз так "казково" везло. Мабуть, я "народився в сорочцi". Смерть так близько пройшла повз i не забрала. Скiльки втрат й горя матерям принiс цей день. Про такий розгром колони нiколи не чув, а тим бiльше не бачив. Зате тепер мав майже стовiдсоткову впевненiсть в тому, що виживу, що повернуся додому. Цей день став кульмiнацiйним в службi, найвищим напруженням фiзичних та моральних сил. Бiльше в таке скрутне становище я не потраплю, i хоча, потiм ще не один раз трапиться нагода бути вбитим, цi випадки виглядатимуть "дрiб'язковими" в порiвняннi з двома годинами 18 липня.


Мiй годинник не витримав напруги i зупинився ще на початку бою. Вiн показував половину першо§ години...


9.4. Повернення до життя.


Автомобiлi колони повiльно в'§хали в розташування десантного батальйону. Володя заглушив двигуна. Деякий час сидiли мовчки, не наважуючись про щось говорити. Але життя брало сво╓. Треба вимити кабiну та i шлунок нагадував, що пора б пiдкрiпитися. Я пiшов за водою. На територi§ батальйону натрапив на мiсцевих бiйцiв. Хлопцi розглядали мене, наче повернувся з того свiту. Вiстi про трагедiю 27-о§ колони облетiли всi навколишнi гарнiзони. Нiхто не лiз з запитаннями, розумiючи, що нас зараз краще не чiпати.


Повертаючись назад, зупинився поблизу будиночку, де юрбилися деякi водi§ з колони та офiцери. Бiля §х нiг, вкритi бiлими простинями, виднiлися два трупи. В першому вiдразу впiзнав Iвана: вiн лежав на спинi з похиленою набiк головою; роздягнене до поясу тiло вкривала кiрка засохло§ чорно§ кровi, а в областi серця знаходилася невеликий отвiр вiд автоматно§ кулi; руки хлопця були пiднятi до гори i зiгнутi в лiктях. Можливо, в останнiй момент, вiн тримав в них автомата. Лице смертi жахливе, але сьогоднi вже стiльки §§ бачив, що реакцiя притупилася i, якщо б не знав вбитого особисто, то, можливо, i не звернув би уваги ( як на другого вбитого - одного з водi§в колони ).


Кабiну авто мили довго. За час пiсля трагедi§, все присохло i пiддавалося з труднощами. Праця викликала бiль та душевнi муки. До того ж розболiлася голова i хотiлося тiльки одного - забутися, виключитися iз реальностi. Годин в п'ять вечора бiйцiв, якi залишилися в строю, вишикували. Командир водi§в, разом з нашим зампотехом, перевiряли особовий склад. Перед стро╓м в купi лежали зо два десятки автоматiв тих, кому вони вже не потрiбнi. Кiлькiсть "нiчийно§" збро§ вразила. Деякi автомати були в кровi i мали пошкодження. Офiцер пiдвiв пiдсумки обстрiлу: втрати колони разом з нашою групою складали дев'ятнадцять чоловiк. З них - сiм вбитих, бiльшiсть останнiх - важкопораненi. Це майже кожен третiй з присутнiх вранцi на шикуваннi в бригадi. Майор виразив подяку за мужнiсть, говорив красивi слова про священий обов'язок. Та ми не слухали його. В головi крутилася тiльки одна думка, одне запитання - хто дозволив пустити колону без супроводження, хто вiдправив нас загибель. Хлопцi вимагали вiд офiцерiв знайти винуватцiв i добитися для них покарання. Хоча, на мiй погляд, багато в чому був винен саме командир колони, який мусив знати обстановку, i саме вiн нiс найбiльшу вiдповiдальнiсть за трагедiю пiдроздiлу. Тому, мабуть, майор так i розхваляв дi§ присутнiх, аби закрити §м рот обiцянками нагородити орденами та медалями.


Вечеряли мовчки при свiтлi вогнища. Я залишився разом з Володею i iншими водiями колони з якими затоваришував. Настрiй у гуртi подавлений. Лише зрiдка виникали короткi перепалки з приводу необхiдностi помсти за загиблих та показового суду над винуватцями. Водi§ згадували друзiв, попереднi по§здки. Пiдходили хлопцi з колони-наливникiв, що щасливо уцiлiла вiд розгрому. Звичайно, вони мали всi пiдстави для радощiв в зв'язку з затримкою тут ( важко навiть уявити, щоб сталося з цi╓ю колоною якби вона потрапила в таку пастку) чого не скажеш про нас.


18 липня. День перший. Вася, Iван, Саня - всi тро╓ сьогоднi загинули. Неможливо зрозумiти, що §х вже нема╓, що нiколи з ними не зустрiнуся. Неможливо звикнути до смертi друзiв... Сьогоднi щастя посмiхнулося менi, а завтра? .... Нi! Я мушу вижити, аби розповiсти всiм про цю вiйну.


Ранок принiс нову втрату. З мiсцем вiдстою колон межували городи та виноградники афганцiв, i мiсцевi селяни часто заходили в розташування. До них звикли, тому не звертали особливо§ уваги, тим бiльше, що з населенням десантники жили в дружбi. За тим, до лiтнього мужика, що направлявся до машин колони нiхто не придивлявся. Але далi трапилося непередбачене.


Iз розповiдi Ра§фа.

Я сидiв на "бронiку". Бiля бронi розмiстилися хлопцi групи. Афганець став наближатися до гурту з посмiшкою на обличчi. На запитання бiйцiв вiн не реагував i вiв себе дивно. Потiм, коли до гурту залишилося декiлька метрiв, мужик вихопив iз широких штанин ножа i з криком кинувся на хлопцiв. Збро§ пiд рукою нi в кого не виявилося. Вiд несподiванки вони кинулися в рiзнi сторони. А один замешкався i впав, наступивши на власний капець. Афганець встиг декiлька разiв штрикнути його ножем, перш, нiж ми оговталися, й хотiв втекти, але я встиг взяти з 'бронiка' автомат й зупинив "духа" чергою.


Поранення Андрiя виявилося не важким, та зi строю вiн вибув. Вбитий лежав ще з декiлька годин, поки його не забрали афганцi. Ходили чутки, що афганець мав родиннi зв'язками з загиблими вчора душманами ( за даними розвiдки §х там набили бiльше двох десяткiв ) i прийшов помститися. Вчорашня беззахиснiсть колони вийшла i "духам" боком - вони, втративши обережнiсть, ставали легкими жертвами наших куль. Правда, хлопцi говорили, що бiльшiсть душманiв перебували в наркотичному угарi, а звiдси, мабуть, нехтування власним життям.


Не встигли затихнути розмови, викликанi пригодою, як в розташування завiтали високi офiцерськi чини: на вертольотi прибула група полковникiв i, навiть, один генерал з штабу армi§. Вони гуртом, разом з нашими офiцерами, обходили пошкодженi машини колони, цiкавилися вчорашнiм бо╓м. Вiзит тако§ представницько§ делегацi§, мав напевне, закiнчитися сумно для командування батальйону, а можливо й колони.


Жвава бесiда розгорiлася бiля авто з зенiткою. З чотирьох зенiтникiв в строю зараз залишився тiльки один. Хлопець розповiв як вони, разом з загиблим товаришем, вели вогонь поки не закiнчувалася коробка з патронами, як мiняли §§ пiд щiльним вогнем ворога. В тiлi машини зiяли безлiч отворiв вiд куль та гранат. Викликав подив той факт, що хлопець вцiлiв, а машина могла §здити. Зенiтник став головним "експертом" в пропозицiях удосконалення захисту обслуги гармати. Пропонували рiзнi заходи: вiд броньових листiв - до корпусу списаного бетеера ( пiзнiше зустрiчав цю колону i нiяких змiн на зенiтках не помiтив ).


Пiсля обходу технiки всiх зiбрали поблизу ставка, де ми вiдпочивали. Прийшов генерал. Вiн обiцяв потурбуватися про загиблих та §х сiм'§, хвалив присутнiх за мужнiсть та клявся суворо наказати винуватцiв трагедi§. Вчорашнiй розстрiл вiн пояснював "непорозумiнням"!!, трагiчною помилкою. Але генерал не змiг "переконати" нас в "неминучостi" вчорашнi жертв. Враженi цим водi§ гули, мов вулик. Висказували, в кого що накипiло, не соромлячись в виразах, бо вiдчували, що вчорашнiй день все спише. Люди мали бажання виговоритися, подiлитися мiркуваннями про проводження колон через небезпечнi вiдрiзки. Вчорашн╓ не повинно повторитися, тому водi§ вимагали конкретних заходiв, бо в душi бiльшостi з них вже закрався страх перед новими по§здками, який не витравити одними обiцянками.


*** 27 колона вдруге за цей рiк потрапляла в скрутне становище. Перший раз, в березнi, на "Чорнiй площi" загинули дво╓ §х товаришiв, але той випадок не йшов нi в якi порiвняння. Iз близьких товаришiв з призову в командi залишився один Ра§ф. За вiдпочинком розговорилися i домовилися триматися разом. Вiн розповiв свою iсторiю...


Iз розповiдi Ра§фа

Коли автомобiль в'§хав в зону обстрiлу, я був на пiдлозi i не бачив позицiй "духiв". Раптово кабiну потряс вибух. Граната потрапила прямiсiнько в водiя. Вибуховою хвилею мене викинуло на узбiччя дороги в колючки, а некерований "Камаз" помчав в поле. Так я опинився "пiд носом" у "духiв" без збро§ i без шансiв вибратися. Кра╓м ока помiтив постатi душманiв, чув §х перемовляння i не наважувався поворухнутися, аби не потрапити на очi комусь iз них. Була небезпека потрапити пiд колеса наших машин, що мчали не розбираючи дороги. Зрозумiвши, що залишатися далi на виднотi занадто небезпечно i трохи отямившись вiд контузi§ поповз в напрямки сво§х. Душмани мене помiтили. Та удача в цей день була на мо╓му боцi, i я встигав переповзти на iнше мiсце, перш нiж туди влучали кулi. Страх додавав сил та винахiдливостi, ну, i, звичайно, везло. Назавтра планувався ви§зд колони до Шинданду. Командування обiцяло "зелену вулицю" на всьому вiдрiзку дороги.


9.5. Вивча╓мо географiю!


I знову 27-ма автоколона вирушила в дорогу. Деякi авто хлопцi пiдремонтували, iншi - кинули тут. За минулий день на кiлькох машинах з'явилися надписи в честь §х загиблих водi§в: автомобiль iменi молодшого сержанта К., рядового М. та iншi. За вiкнами "шаланди" виднiлася гола пустеля, а порожн╓ середн╓ мiсце в кабiнi не давало забути недавнi подi§. На душi висiв тягар пережитого i навiть швидкiсть та прохолодний вiтерець не додавали оптимiзму. Дорогою натрапляли на гарнiзони "шуравi", бачили нечисленнi пости прикриття та, в окремих небезпечних мiсцях, розгорнутi заслони супроводження. Нас узнавали, намагалися "провести" якомога надiйнiше. Поселень траплялося не багато: ця частина Афгану рiдко заселена.


Тiльки-но в'§хали в гори, як вiдразу посилилася занепоко╓нiсть. Супроводження тут виставлялося не так, як в Кандагарськiй долинi - суцiльною смугою вздовж всi╓§ "зеленки", а лиш подекуди стояли окремi групи 'бронiкiв'. Навколо них, на повен зрiст нiчого не боячись, прогулювалися декiлька бiйцiв. Перед такими мiсцями колону спиняли. Попередньо прострiлювалися пiдозрiлi гiрки i потiм вже давали добро на рух вперед. Задоволення вiд великих вiкон Камаза зникло, я бажав би дивитися на навколишню красу через бiйницю бронiка. Першу тривалу зупинку зробили на заставi з назвою "Пам'ятник".


*** Поблизу 'точки' стояв знак загиблим радянським геологам, якi працювали тут пiд час будiвництва дороги. Геологи - чоловiк та жiнка, загинули в селевому потоцi i знайшли свiй спокiй в цiй землi.

Заставу знали не тiльки за зручне положення i безпечний перепочинок, а й за чудовий басейн з холодною рiчковою водою. Тому рiдко яка з колон минала це мiсце без тривалого вiдпочинку.

Вiдразу за 'точкою' починався останнiй перед Шиндандом перевал - найнебезпечнiше мiсце можливого обстрiлу. Так, як i в Кандагарi, по ньому машини помчали з великим iнтервалом. Дорога притиснулася з одного боку до високих гiр, а з iншого - починалося провалля, мiсцями щiльно завалене згорiлими автомобiлями. Бетонка тут мала не сiрий, як скрiзь, а чорний колiр: вся закопчена i в сажi. Вигляд решток могутнiх машин ( а лежало чомусь найбiльше спалених тягачiв "Ураган" ) заставляв мiцнiше стискувати автомата i бути весь час в напруженнi. На хребтах гiр та за скелями вздрiвалися "духiвськi" гранатометники, а схожi на людей каменi ще бiльше посилювали враження. Нерви "гудiли" вiд напруження, палець лежав на гашетцi, готового до бою автомата.


Заспоко§вся лише коли автомобiль ви§хав до застави на iншому кiнцi перевалу. За словами Володi, далi до Шинданду нiяких несподiванок на нас не чекало. Про§хавши за день понад три сотнi кiлометрiв, пiд вечiр, колона пiд'§хала до Шинданду. Дивiзiя вразила сво§м розмiром. Велетенське мiсто розкинулося обабiч дороги. Такого скупчення вiйськ я ще нiколи не бачив. Замiсть наметiв стояли "справжнi" казарми, а штаб розмiщався в красивих кам'яних будiвлях. Колону в розташуваннi автобату чекали. На великому майданчику зiбралися i тi хлопцi пiдроздiлу, хто не потрапив в цю по§здку, i бiйцi iнших автоколон. Солдати вдивлялися в номери машин, шукаючи авто друзiв. Не всiх порадував при§зд.


Нашу групу розмiстили в казармах однi╓§ з рот автобату, яка в даний час перебувала в подорожi. Все тут нагадувало армiю: i свiтло, i кольоровий телевiзор, i, найголовнiше - служба така ж сама. Це, звичайно, не сподобалося. Та нас §х життя не стосувалося - ми були гостями. Пiсля сито§ вечерi завiтали до клубу на фiльм. Чудовий вiдпочинок вiд буденностi армi§.


22 липня. День п'ятий,

Шинданд. Ось вже третiй день ми тут, а ви§хати не можемо. Днi мов гумовi. Зайняття: сон або гра в шахи з Ра§фом i телевiзор. Нам дозволяють його дивитися постiйно. За казармою шаленi╓ "афганець", а тут вiдносно затишно. Затримка начина╓ набридати. В "ленiнськiй кiмнатi" роти увагу привернув плакат де розписувалися нагороди солдатам за кiлькiсть зроблених рейсiв. Якщо водiй виконував 60 рейсiв, його мали нагородити медаллю "За бойовi заслуги", якщо 80 - "За Вiдвагу", 100 - Орден "Червоно§ Зiрки". Я на мить уявив собi 100 рейсiв до Кандагару i звiдти, i вирiшив, що ордена рiдко хто мiг отримати.


Ранком 24 -го продовжили подорож далi. Чим ближче пiд'§жджали до кордону, тим спокiйнiше почуваються тут "шуравi". I хоча загинути можна де завгодно, iнту§тивно вiдчував себе безпечнiше. Полотно дороги скрiзь цiле, таких пошкоджень як "у нас" нiде не виднiлося. Життя на заставах, що траплялися на шляху, спокiйне та розмiрене. Супроводження колон виглядало "дитячою iграшкою": на узбiччi поодинокi "нудьгуючi" "бронiки" або танки, де крiм екiпажу нiкого.


При пiд'§здi до Герату, знову потрапили "в оточення" частин шуравi. Аеропорт та розташований навколо нього радянський мотострiлковий полк утворювали чимале вiйськове мiстечко. За мостом через рiку починалося, власне, саме мiсто. Тут наших вiйськ не було видно, зате афганських танкових постiв стояло чимало. В одному мiсцi поряд з танками Т-55, знаходилася i "самоходка" часiв друго§ свiтово§ вiйни - СУ-76, яку бачив колись в кiно. А серед 'бронiкiв' переважали виробництва 'п'ятидесятих' рокiв. Весь радянський старий мотлох: вiд автоматiв до танкiв, використовувався в цiй вiйнi. Дорога враз стала страшенно розбита, з безлiччу ям та горбiв. Вздовж бетонки росли ряди високих сосен, а за ними починалася мiсцева "зеленка". Пряма, мов стрiла, стрiчка побитого асфальту вела до центру мiста, що розкинулося в мальовничiй долинi.


Мiсто Герат знаходилося в полони зеленi. В архiтектурному планi Кандагар мав красивiшi квартали будiвель i окремi споруди, але тут не аби яку роль грав гористий рель╓ф. Високi гори обрамляли долину, в якiй розкинулося мiсто. Переважна бiльшiсть будинкiв - двоповерховi "особнячки", пiдкреслювали свою самобутнiсть та сво╓рiднiсть незвичними формами та фарбами. Зустрiчалися i деякi промисловi об'╓кти, а континiв траплялося мало. Центр мiста не мав достатнього вираження. Однак його вулицi виглядали багатолюдними i переповненими життям. На вiдмiну вiд Кандагару в мiстi значно менше швидких "рiкш" та iнших транспортних засобiв. Коли колона минула останнi будинки i ми ви§хали на протилежний бiк схилу, зору вiдкрилася вся панорама долини: вдалинi виднiлися якiсь дивнi башти, схожi на труби великих заводiв, а в центральнiй частинi мальовничо височiла фортеця. ╥╥ високi стiни гармонiйно вписувалися в оточуючий пейзаж.


Герат залишився за перевалом. Далi дорога до кордону виглядала зовсiм безпечною. Автоколона розтягувалася, водi§ почували себе як вдома i не поспiшали до гурту. Вздовж полотна тягнулася нитка трубопроводу, цiлого, немов десь в "союзi". Подумалося, що у нас, в Кандагарi, вiн би так не лежав. З-за наступного повороту зору вiдкрилися кордони. За колючою загорожею виднiлися високi металевi сторожовi вежi. То вже був "союз"! Пустельнi пагорби жовтуватого кольору стали втiленням Батькiвщини. Мчимо швидше до кордону, в надi§ ще сьогоднi потрапити туди!


Афганське мiстечко Туругундi i туркменське - Кушку роздiля╓ мiлководна прикордонна рiчка Мургаб. Самого мiста з афгансько§ сторони не було видно, зате на пагорбi, напроти моста, що з'╓днував два береги, красувався великий червоний куб з лiтерами - "СССР" та гербом кра§ни. А ще вище стояв почорнiлий кам'яний хрест. З територi§ "союзу" вiдходила недовга залiзнична гiлка, на територi§ "Афгану" бiля яко§ виднiлися гори бо╓припасiв та других ящикiв, рiзноманiтнi армiйськi склади простонеба. Мiсто Туругундi складалося з двох абсолютно несхожих частин: радянсько§ i афгансько§. Афганська частина являла собою ряд континiв та небагатьох жилих будинкiв вздовж однi╓§ вулицi. Зате "шуравi" набудували тут величезну кiлькiсть складiв, казарм, рiзних стоянок для колон авто. Особливiстю мiста стало його географiчне положення, до нього вела тiльки одна дорога яка проходила через сво╓рiднi "ворота". З пiвночi межу мiстечка творила прикордонна рiка, а з пiвдня воно вiддiлялося вiд останньо§ територi§ "Афгану" високим пагорбом, зверху на якому розташувалися декiлька наших вогневих позицiй. Природне укрiплення надiйно захищало "шуравi" вiд "непроханих" гостей.


Ми попрощалися з водiями колони, досить оперативно здали власну зброю на зберiгання в одну з вiйськових частин, i переодягнувшись в нову форму по§хали до кордону. Бiля моста групу зупинили прикордонники. З заздрiстю дивився на §х зеленi погони та кашкети - символ мирно§ служби, але, водночас, зневажав хлопцiв за чванство та надмiрнiсть, з якою тi дивилися на нас. Адже вiд них залежало потрапимо сьогоднi на територiю "союзу" чи нi. "Нас не пускають!" - по гурту прокотився невдоволений гул хлопцiв. Ви§хати з кра§ни змогли без проблем, а повернутися назад - зась! Виявля╓ться, що необхiдно виконати десятки формальностей, починаючи вiд зовнiшнього вигляду, i закiнчуючи "вкрай необхiдними" вiдмiтками в вiйськових бiлетах про прививки!


*** В мо╓му бiлетi стояло вже з десяток рiзних вiдмiток про прививки вiд майже усiх вiдомих хвороб, як зроблених перед вiдправкою до "Афгану", так i вже на його територi§. Бiльшiсть §х iснували на паперi i всi про це знали, однак найменший вiйськовий чин мiг придратися до вiдсутностi певно§ прививки, а на цiй пiдставi не пропустити групу до "союзу".


"Спiймавши облизня" ( чогось таки в бiлетах не вистачало ), ми невесело поплелися назад. Ображала ця формальнiсть, бо з обох сторiн кордону стояли тi ж самi вiйська.


9.6. Коротке побачення з 'союзом'.


25 липня, пiсля нетривалого очiкування проходимо через мiст i потрапля╓мо на митницю. Незабутн╓ вiдчуття охоплю╓ тебе, коли претина╓ш умовну лiнiю кордону, залишаючи позаду вiйну та всi пов'язанi з нею проблеми, i найголовнiшу - небезпеку бути вбитим. Усвiдомлення цього факту дi╓ не гiрше наркотика , i ти вiдчува╓ш небувалий прилив сил, енергi§ й оптимiзму. Два прикордонника в комбiнезонах ретельно перевiрили документи, всi кишенi та шви форми, в незграбному крихiтному примiщеннi хлопцi по черзi пройшли медичний контроль. На цьому процедури перевiрки закiнчилися i ми пiшки направилися далi по дорозi до мiста. Десь за кiлометр вiд кордону гурт спинився. Неподалiк залiзничних колiй на порослiй бур'яном автомобiльнiй стоянцi залишилися очiкувати оператори-кулеметники, а водi§, разом з зампотехом, вiдправилися отримувати "бронiки". Не минуло й пiв-години, пiсля цього, як в компанi§ з'явився кавун та кiлька пляшок вина.


Через декiлька годин, пiдiймаючи куряву, на стоянку вкотилося зо два десятки свiжепофарбованих зелених машин. "Бронiки" засмутили всiх присутнiх, бо то були старi "шестидесятки", введенi в стрiй пiсля капiтального ремонту, та ще й зробленого неякiсно. Нiяко§ радостi вiд вигляду та технiчного стану цих "гробiв" ( так називали машини в пiдроздiлах за §х форму) бiйцi не виявили. Та що поробиш - не ми §х вибирали. Надвечiр бажаючi погуляти i подивитися фiльм в цивiльному кiнотеатрi вiдправилися в мiсто. Доречно трапився автомобiль прикордонникiв, який пiдкинув нас до центральних кварталiв.


Кушка справила при╓мне враження. Невелике чепурненьке мiстечко, яких по кра§нi налiчувалися сотнi, з убогою архiтектурою i плануванням, походило на рiднi для хлопцiв мiста та села. Кожен знаходив в його кварталах та будинках щось сво╓, близьке й дороге для серця. При╓мно вiдчути себе "вдома" не переживаючи за мiни пiд ногами чи засади "духiв" в парках. Нiби тягар з плеч спало напруження останнiх днiв. Свобода, дихалося легко i радiсно.


Фiльм дивилися в лiтньому кiнотеатрi серед мiсцево§ молодi. Незабутн╓ вiдчуття втрачено§ "гражданки" повернулося до усiх. Вродливi дiвчата та жiнки приковували погляди. Кушка - мiстечко бiльш вiйськове, нiж цивiльне, тому бiльшiсть iз присутнiх складали "слов'яни". Мiсцевих було мало, але вели вони себе галасливо. Та це не могло зiпсувати враження вiд вечора. Буря вражень та емоцiй i переважна бiльшiсть хороших.


Але радiсть зустрiчi тривала недовго. Зранку при§хав мiсцевий майор i категорично потребував, щоб група негайно ви§хала в "Афган". Говорив, що вiд нас - бандитiв, нема╓ спокою, що такi як ми, порушу╓мо порядок i дисциплiну на кожному кроцi. Обвинувачення звучали до болю образливо i несправедливо. Скiльки небезпек пiдстерiгало кожного з нас на шляху сюди, а тут такий "теплий" прийом. В душi все аж кипiло вiд обурення. Ось так, Батькiвщина, в лицi офiцера, зустрiчала сво§х синiв! Прикро!


Але робити нiчого - мали виконувати наказ. Не поспiшаючи зампотех розставив технiку. Всi були розчарованi, надi§ та плани на невеликий вiдпочинок рушилися. Та, на щастя, коли мiсцевий офiцер, виконавши свiй обов'язок по§хав геть, капiтан вiдмiнив його наказ. Вечором команда на чолi з офiцером, гуляла, як востанн╓ в життi. Хлопцi старших призовiв закупили в магазинi декiлька ящикiв горiлки та рiзно§ "закуски" i влаштували iмпровiзованi "проводи".


*** Декiлька ящикiв горiлки були розподiленi по "бронiках" i схованi в §х пота╓мних мiсцях. Горiлка в Кандагарi коштувала до 50 чекiв за пляшку, а в свята - ще бiльше. Однак везли §§ не на продаж, а для друзiв i на урочистостi з приводу чергового "Наказу" на звiльнення.


Допiзна лунали пiснi пiд акомпанемент гiтари. Всi добре випили i оп'янiли. Ми трималися принципу, що далi "Афгану" всеодно не пошлють, а втрачати не мали чого - назавтра ви§жджали "додому".

Ранок колона зустрiла на митницi. Прикордонники, звичайно, не знайшли контрабанди, хоча в багатьох "бронiках" перебував солiдний запас спиртного. Коротке побачення з 'рiдною' кра§ною закiнчилося. Машини повiльно перетнули кордон. Потяглися довгi днi перед поверненням в частину.


30 липня. Туругундi. День 13.

За словами капiтана, завтра вируша╓мо в зворотну подорож. Давно пора. Вже чотири днi, як нудьгу╓мо на стоянцi поблизу мiста. Роботи нема╓ нiяко§. Вночi сто§мо на вартi бiльше для порядку, а нiж з-за небезпеки нападу, а вдень, пiсля приготування снiданку - спимо в "бронiку" або пiд ним. Коли чистив кулемети, заряджав коробки патронами, час летiв швидко. А зараз навiть лежати не хочеться, жара, мухи остогидлi. I кожен день одне i теж. I чому б не провести цей час в Кушцi? Разом з Ра§фом добре пiдготували машину до подорожi. Ввечерi, коли при╓мна прохолода огорта╓ "бронiк", сiда╓мо на броню i згаду╓мо минуле. Я переважно слухаю. Променi гiгантських прожекторiв з вишок на територi§ "союзу" нишпорять по чужiй землi, вихвачуючи з темряви шматки сопок, та заслiпляючи нам очi. Мрi╓мо про майбутн╓ цивiльне життя. Солдат живе спогадами i мрiями. Мiсцевий гарнiзон, хоч i знаходиться на територi§ iншо§ кра§ни, та служать хлопцi тут не гiрше, нiж в "союзi": спокiйно перемiщаються по мiсту без збро§ i не бояться "духiв". Мирне населення вiдноситься до нас дружелюбно. Смiливо пiдходять, розмовляють на хорошiй росiйськiй мовi. Вiдчува╓ться, що вони нiколи не були скривдженi "шуравi". Всi розмови про комерцiю. Що б купити за безцiнь, чи продати. Все, що можна прода╓ться бiйцями, а користь вiд цього усiм. Афганцям необхiднi речi, дешево, солдатам - грошi на дембель...


9.7. "Додому".


Дорога назад завжди 'коротша'. Колона "бронiкiв" дружно залишила Туругундi i помчала вперед. Поки повiтря не розжарилося на сонцi i не перетворилося в мiражi, двигуни машин працювали добре. Та невдовзi почалися непри╓мностi: один за одним 'бетеери' стали зупинятися вiд перегрiву води в двигунах i виходити з колони. Як наслiдок - ланцюжок машин розтягувався на довгi кiлометри.


Бiльшiсть часу пiсля ви§зду ми з Ра§фом провели на самотi. Зупинялися бiля невеликих острiвкiв води в пересохлих рiках, ховалися пiд "бронiк" на розпечену бетонку, коли вода в двигунi доходила до кипiння. Дорога приносила задоволення i, водночас, викликала страждання - лице обпалював гарячий вiтер, а в бронi сидiти було просто нестерпно. 'Бетеери' мчали, не звертаючи уваги на прикриття, бо до Шинданду бойовiй колонi не загрожували засiдки. Викликали острах лише вимушенi зупинки на самотi серед гiр. В таких мiсцях намагалися не ставати, а якщо уникнути зупинку ставало неможливо, то хтось iз друзiв обов'язково гальмував поруч. Крiм того, в ар`╓ргардi колони перебували два "замикаючi" бетеери, якi "збирали до купи" вiдстаючi машини. Перед Гератом колона зiбралася разом. Тут не варто було ризикувати, бо справа могла скiнчитися погано. Але все минулося добре. Заночували в Шиндандi. Позаду залишилося 213 кiлометрiв дороги.


1 серпня. Приснилася Галка. При╓мний сон iз студентського життя. Скiльки разiв хотiв, щоб це сталося i ось дочекався. Радiсно защемiло серце, але, чомусь зробилося тяжко на душi. Захотiлося почути §§ голос, глянути, хоча б на фотографiю...

Наступного дня колона про§хала 177 кiлометрiв i зупинилася бiля застави з пам'ятником. Зустрiли нас, як старих знайомих. Весь час подорожi менi страшенно хотiлося перевiрити кулемети. Ранiше тако§ нагоди нiде не траплялося, а коли ви§хали з гiр на простiр пустель, на свiй страх i ризик розстiлляв коробку на одному з небезпечних вiдрiзкiв шляху, за що отримав "наганяй" вiд "прапора".

В одному мiстечку я помiтив, як з вiкна за нами спостерiга╓ молоденька афганочка. Встиг лише глянути на не§, як паранджа сховала красиве обличчя.


Минули Гiрiшк i помчали до Яхчалi. Нам дозволили вiдкрити вогонь на тому мiсцi де загинули хлопцi групи. Про§жджаючи поворот "бронiки" вели нищiвний вогонь по "зеленцi" та ру§нах, нiби вони i були справжнiми винуватцями горя, яке нам тут трапилося. В Кiшкiнахудi пригальмували надовго. Колона потрапила в гарнiзон, тому командування бригади не поспiшало. Ризикувати "новою" технiкою нiхто не хотiв. Наказали очiкувати супроводження прямо в бригаду. Мiж iншим, серед хлопцiв поширювалися чутки, що нас мали вiдправити за наступною партi╓ю "бронiкiв". Ввечерi зустрiвся з Володею й iншими водiями 27-о§ колони. Вони поверталися до Шинданду i теж заночували на заставi. Вогнище, гiтара, при╓мний гурт та хорошi пiснi - що ще треба для доброго настрою?


Сьомого серпня колона прибула в розташування першого батальйону. По дорозi зi мною трапилася непри╓мна пригода, яка потiм принесла багато зайвого клопоту. Як завжди, по пустелi "бронiки" §хали кожен власною дорогою. Я сидiв зверху на бронi. Ра§ф гнав пiд шiстдесят. Пустеля стелилася гладким сiрим покривалом. Раптом попереду на рiвному тлi пiску з'явилося русло пресохло§ рiки, яке на метр нижче рiвня пустелi врiзалося в глибину грунту, а в ширину - рiчка мала бiльше трьох метрiв. Спинитися або пригальмувати вже нема╓ нiяко§ змоги. Мав би зiстрибнув, та на такiй швидкостi це виглядало дурницею. Мiцнiше вхопився за люк в надi§ на швидкiсть "бронiка". Стрибок, удар i ... бiль. Машина врiзалася переднiми колесами в другий бiк русла. Я пiдлетiв над бронiком i з усього маху вдарився об броню "п'ятою точкою". Вiдчув, як занiмiли ноги i приготувався до найгiршого. Ра§ф з острахом поглянув на мо╓ розплющене на бронi тiло, спитав за самопочуття. З бачка, що був прикручений до башнi, вiд удару на броню вилилися рештки води, i я було подумав, що то кров i зовсiм розкис, але вчасно помiтив помилку. Болiло все тiло. Я ледве опустився в середину машини, де пил стояв стовпом та валялися висипанi з коробок стрiчки з патронами, i заповз до десантного вiддiлення на матрац. Ходити в цей день не мiг.


Наступного дня, всi 16 "бетеерiв" колони без пригод минули Кандагарську долину i прибули в розташування бригади.


8 серпня. Я вдома. Як хороше, що навiть на цiй землi, ╓ мiсце де можна вiдчути себе серед близьких людей.. Закiнчилося вiдрядження, що принесло мало при╓много. Про§хавши всю кра§ну з пiвдня на пiвнiч ( майже 900 кiлометрiв ) я переконався, як дорого ми платимо за цю вiйну.Скiльки згорiлих машин лежить на узбiччi, скiльки пам'ятникiв загиблим зустрiча╓ться на шляху! В сiчнi 1965, при будiвництвi дороги загинула сiм'я геологiв Старостiних. Якби вони знали тодi скiльки ще життiв §х землякiв забере цей шлях, я певен - вони б не "горiли бажанням" його будувати. Хлопцiв вже не повернути, як i не забути. I, якщо загиблих геологiв народ згаду╓, мабуть, з подякою, то нас - навряд!


10. "БАБИНЕ ЛIТО".


10.1. Наряди, варти.


Минуло декiлька днiв, забулися враження вiд по§здки натомiсть з'явилася повсякденна рутинна служба тилового пiдроздiлу: наряди, варти, розводи на роботи. Перш за все, я вiдвiдав санчастину, бо ударене мiсце не переставало болiти. Старенький хiрург, оглянувши "поранення", крiм великого синяка нiчого серйозного не знайшов i порекомендував "вiдлежатися". Те, що нi перелому, нi трiщини не виявилося мене цiлком задовольнило, правда, бiль притих лише через декiлька днiв, а от вiдлежуватися не мав можливостi i ... права.


Залишки взводу не залучалися до супроводжень, а взводний ще не повернувся з вiдпустки, тому всi внутрiшнi наряди по бригадi та батальйону стали нашими щоденними клопотами. Бiльшiсть товаришiв знаходилися ще в фортецях. З призову у взводi перебував лише Вiктор С., який пiсля шпиталю повернувся в розташування i зараз виконував роль "козачка" при Сергi╓вi К.. Жилося земляку не солодко, але чимось допомогти йому не мiг. Лишалася надiя на швидке повернення з полiгону "чижикiв", якi мали замiнити призов на "недостойнiй" працi.


В цей час планувалася операцiя по прочiсуванню одного з районiв провiнцi§. *** Комбриг невдовзi мав замiнитися, тому "ганяв" пiдроздiли в безперервнi рейди. Вiд цього потерпали, в першу чергу, мотострiлковi батальйони та ДШБ. В строю залишалося менше 50% штатного розкладу бiйцiв. I якщо десантникiв постiйно пiдкрiпляли поповненням з iнших пiдроздiлiв, мотострiлковi пiдроздiли "танули" без пiдмоги. Ми розумiли, що полковник хоче стати генералом i отримати "героя", а до солдатiв офiцер ставився як до iнструмента, завдяки якому мрiяв здобути намiчене.


На операцiю вiд батальйону залучалася 9 рота, найбiльш чисельна на даний момент, а також на час рейду виставлялася зовнiшня - гарнiзонна варта, куди потрапили бiльшiсть бiйцiв 7 роти i мого взводу. Примiщення варти розмiщалося за територi╓ю шпиталю, поруч з "Особовим вiддiлом". Тут знаходилася в'язниця для порушникiв дисциплiни та очiкуючих вирiшення сво╓§ долi злочинцiв. Крiм варти у в'язницi та навколо не§, пости наряду мiстилися на армiйському складi палива та ще на кiлькох важливих об'╓ктах гарнiзону. Вiдразу потрапив на варту ?5 - охорону армiйських складiв, якi розташовувалися поруч знайомого вже асфальтового виробництва. Два пости, розмiщалися на окремих баштах по периметру територi§. Наряд розвозили "бронiками". Варта на складах рахувалася привiлегiйованою. Крiм того, що нi за що вартовi не вiдповiдали, сюди нiхто з командування нiколи не навiдувався, i завжди "пiд рукою" був товариш, з яким можна поговорити i скоротати час.


Три днi варти, 'охороняв' об'╓кт разом Iгорем Л.. Вiн виявився цiкавим спiвбесiдником, ерудованим i розумним хлопчиною. По при§здi на варту, розходилися по сво§х постах. Деннi часи коротали окремо, а надвечiр Iгор приходив до мене, бо "моя" варта знаходилася ближче до зупинки "бронiка". Ми забиралися на вишку, знiмали з себе зайвий одяг i зброю, зручно вмощувалися i починали бесiди. Особливо запам'яталися змiни, коли сiдаюче сонце розташовувалося мiж нами та бригадою. Зверху добре було спостерiгати за життям частини. Ми дивилися за перемiщенням технiки, робили прогнози щодо завтрашнього дня. Пил, який здiймали про§жджаючi поруч по пустельнiй дорозi 'бронiки', не опускався на землю i висiв в повiтрi, мов туман. Сонце "розфарбувало" його рiзними вiдтiнками. Кра╓вид завжди викликав прилив романтичних почуттiв i вiдповiдний настрiй. Так би i служилося: без вiйни i зайвих тривог.


Пiсля того, як дiзналися, що змiни швидко не передбача╓ться, а варта вимотувала i фiзично, i психологiчно, вирiшили вночi не вартувати. На баштi лягали спати "одягнувши" на себе автомати ( аби хтось не пожартував та не забрав ). Наступна змiна будила сигналом. Ми прокидалися i поспiшали в "караулку", де продовжували сон. Беззмiнне вартування важко вiдображалося на самопочуттi. Ми з Iгорем висипалися, а останнi - ходили напiвсоннi. Замiна наряду затягувалася. За рiшенням сержантiв зробили перестановку вартових на постах i пiсля складiв я потрапив на найгiрший пост - пiд "грибок" до начальника "губи". Тут стало не до жартiв. Вiдразу можна потрапити на 'губу' ( штрафники сидiли в ямi, накритiй зверху дошками). Не один раз спостерiгав, як вдень §х виводили i заставляли вчити "устави", чи займатися стройовою пiдготовкою - зайняття в наших умовах найбезглуздiше. Два днi я "страждав" тут, поки не потрапив на пост в примiщення в'язницi.


Пiд час наряду дуже розболiлася нога, якою вдарився пiд час пригоди в пустелi. Тодi не надав значення невеликим подряпинам на нижнiй частинi право§ голенi, коли "пiдлетiв" на 'бронiку', i ось тепер розплачувався за необережнiсть. На шостий день варти мене зняли прямо з посту. Нога опухла i нестерпно болiла. 20 липня втрет╓ за рiк потрапив в шпиталь, на цей раз - в санчастину при бригадi.


10.2. Лiкування.


Хiрург, оглянувши ногу, наказав негайно робити операцiю. Дiагноз - флегмона. Те, що так довго терпiв i не звертався за допомогою, за словами лiкаря, могло обернутися катастрофою - гангреною та ампутацi╓ю. Операцiя тривала не довго. Коли зайве було видалено, розрiз зашили.

В палатi пiдiбрався хороший колектив. Нас лежало тро╓: Володя П. - бо╓ць "спецназу", поранений; Генадiй С. - артилерист, мав незначне захворювання. Я вiдразу знайшов спiльну мову з обома. Першi декiлька днiв пiсля операцi§ майже не вставав. Розмови та книги, прогулянки до курилки та в §дальню - складали весь перелiк занять. Багато нового взнав вiд Володi П. про операцi§ батальйону "спецназу". Не у все почуте вiрилося, але пiдстав для сумнiвiв не мав.


Iз розповiдей Володi П.

Групи бiйцiв батальйону займалися виконанням найрiзноманiтнiших диверсiйних та засадних дiй в мiсцях караванних шляхiв. Пiдроздiл висаджували з "бронi" або з "борту" за десять iнодi двадцять кiлометрiв до вказаного на картi мiсця. Далi просувалися в заданий район пiшки. На мiсцi маскувалися i очiкували на караван. Засiдки тривали вiд декiлькох годин до декiлькох дiб. Перший мiсяць багато разiв "духiвськi" каравани виходили на нас зненацька для себе, бо не чекали засiдок "шуравi" в цих мiсцях, i ставали легкою здобиччю групи. П'ять, десять хвилин бою i ми захоплювали все, що везли душмани, залишаючи за собою гори трупiв. Потiм викликали "броню" i з трофеями, поверталися в частину. Якщо караван йшов на верблюдах §х знищували ще в ходi бою, а "Тойоти" намагалися зберегти цiлими. Втрат, як правило, не траплялося. Та так тривало не довго. Втративши декiлька цiнних караванiв "духи" змiнили тактику. Тепер вперед вони висилали дозори - групи добре пiдготованих та озбро╓них бiйцiв. Ми §х намагалися пропускати i чекали основну групу. Наша тактика майже завжди мала успiх, але бо§ стали тривалiшими та кривавими. Дозор не завжди встигали знищувати, та i прикриття караванiв стало чисельнiшим. З'явилися жертви i серед нас. I от, зовсiм недавно, пiдроздiл натрапв на приманку, яку "духи" стали використовувати, як протидiю засiдкам.


... Група знаходилася в засiдцi вже декiлька годин. Невздовзi почули торохтiння двигунiв i через ПНБ побачили машини каравану. Пропустили на двох "Тойотах" дозор, а за ними сунула основна група. Та так нам тiльки здавалося. Ми пiдпустили §х поближче i вiдкрили нищiвний вогонь на враження. Але згодом виявилося, що в машинах знаходилася ще одна мобiльна група охорони, а вантажiв не було. Ми нарвалися на чисельнiшого за себе ворога. Якби не темна нiч, та добра пiдготовка бiйцiв, то жертв серед пiдроздiлу було б бiльше. Я вже подумував, що там всi i залишимося. Бiй за жорстокiстю i тривалiстю не мав рiвних серед усiх якi до цього часу траплялися. Душмани оточили групу напiвкiльцем i будь-що намагалися §§ знищити. Освiтлювальнi ракети вихоплювали з темряви напiвфантастичнi картини бою: темнi силуети душманiв, якi жваво просувалися вперед i такi ж швидкi перемiщення мо§х товаришiв, що поспiшали змiнити виявлену ворогом вогневу позицiю. З обох бокiв вiвся вiдчайдушний автоматно-кулеметний вогонь. Пiдроздiл втратив в ту нiч сiм хлопцiв, з них - четверо загинули, тро╓ - отримали важкi поранення. Душманам теж добре дiсталося: не один з них полiг пiд час приступу. Викликана на пiдмогу "броня" пiдiйшла, коли патронiв залишалося на десять хвилин бою. Я сам тодi спiймав кулю, вiдтягуючи пораненого товариша в бiльш безпечне мiсце. На жаль вiн загинув, але сво§м тiлом прикрив мене...


... Афганцi - народ цiкавий i в цьому я пересвiдчився в однiй iз засiдок. У командира групи виникла нова iдея, як зупинити караван в необхiдному мiсцi i виманити душманiв з машин. На шляху колони автомобiлiв замiнували дорогу таким чином: зверху, поклали iталiйську пластмасову ребристу мiну, поставивши пiд не§ задiяну "нажимну" ( пристрiй вибуха╓, коли прибрати верхню мiну). Через деякий час на дорозi з'явилася група автомобiлiв. Передня зупинилася неподалiк сюрпризу. Водiй пiдiйшов до мiни i став уважно §§ розглядати. Згодом бiля мiсця зiбралося декiлька чоловiк. Вони сiли навколо, почали радитися. Хвилин з п'ять йшло обговорення що робити. Потiм один пiдiйшов i покотив мiну в сторону...


... Або такий собi "жарт" з водi╓м та автомобiлем. В бак кида╓ться зведена граната без кiльця, а чеку обмотують бинтом. Кiнець бинта залиша╓ться висунутим з вiдкритого бака. Водiй, обдивляючись машину, знаходить непорядок i почина╓ витягувати бинт, вивiльнюючи чеку гранати...


... Пiсля однi╓§ з операцiй в полон потрапила група "духiв" i серед них виявився один кита╓ць. Афганцiв вiддали командуванню, а китайця залишили в розташуваннi батальйону. Його вирiшили використати на будiвництвi басейну. З ранку до вечора працював полонений пiд наглядом озбро╓но§ варти. А перед, i пiсля роботи, на ньому тренувалися деякi хлопцi, вiдпрацьовуючи рiзнi удари руками чи ногами. Бувало, комусь хотiлося "побавитися", таким чином, ну, а в разi, коли батальйон зазнавав втрат в операцiях, бранця били зриваючи злiсть. Кита╓ць ходив синiй, але працював, як вiл, не дивлячись на "важке" життя. За мiсяць досить велика яма була вирита...


*** Почуте вразило жорстокiстю i безжалiснiстю. Молодi хлопцi, навченi вбивати, виконували свою справу з артистизмом i посмiшкою. Це вже вказувало на ознаку високого професiоналiзму i ... приреченiсть тако§ людини творити зло: навчений вбивати не зупиниться нi перед чим.


В санчастинi товаришував з багатьма хлопцями. Разом проводили час, а вечорами збиралися в однiй з палат на чай зi збираним молоком. "Чаювання" стало традицiйним i жодного вечора не порушувалося. "Чижики". Лише пiвроку тому я перебував на §х мiсцi. А зараз майже байдуже спостерiгав як хлопцi прибирають кiмнати, покiрно вислуховують в свою адресу непри╓мнi та незаслуженi зауваження. Намагався жалiти та оберiгати §х. Але деякi з ними виглядали настiльки невмiлими, чи то прикидалися такими, що виникало бажання посварити хлопця. Швидко забувалося власне "чижiвське" життя.


*** Влада над "меншими" за себе робить з людьми зле. Я, поки що, вiдчував в собi силу не звертати уваги на неякiсне прибирання, чи виконання iншо§ поручено§ роботи, не опускався до "шикування" винуватцiв.


Якось, прогулюючись бiля офiцерських гуртожиткiв, потрапив на футбол. Грали офiцери "спецназу". Хоча шви ще повнiстю не затягнулися, не змiг перебороти спокуси i з задоволенням побiгав разом з ними. Наступного дня пiсля гри в футбол хiрург зняв шви на ранах, хоча видно було, що вони ще не зрослися остаточно. I як результат - шви того ж дня значно розiйшлися. Та, незважаючи на цей прикрий факт, 10 вересня мене виписали з шпиталю.


10.3. Життя та служба.


У взвод, так як i я, повернувся з шпиталю Микола В., який вилiкувався вiд гепатиту. Мабуть вперше ми вiдчули, що минулi мiсяцi служби змiцнили нашу дружбу. Як i мiсяць тому бiльшiсть бiйцiв взводу ще перебували на заставах, деякi - в шпиталях на лiкуваннi, а двох - Юрiя К. та "Хахла" вже забрали в в'язницю i невдовзi мав вiдбутися над ними суд. В наметi познайомився з поповненням пiдроздiлу - трьома новобранцями. Вони тiльки-но починали входити в "курс справ", вивчати сво§ обов'язки. Вiдразу сподобався один - Микола з Башкiрi§, та i його земляк - Марс, справляв при╓мне враження. Лише третiй - сержант Алiм видно був "мiцним" горiшком. Вiн тримався осторонь вiд усiх, насторожено й незалежно. Клопоту та роботи хлопцi мали багато, але не значно менше, нiж мiй призов на заставi "Елеватор". ╥х не били та не ображали старшi, так як нас, а лише заставляли "лiтати". Не дивлячись на те, що за вiком ми були майже ровесниками та призови роздiляла прiрва часу, який мав тут зовсiм iнший вимiр. Мiй призов, а нас в розташуваннi знаходилося зараз четверо, навчав прибулих "азам" взводно§ служби i поки-що, за §х промахи та огрiхи, запитували нас. Такий неписаний закон армi§. Хочеш не хочеш, а приходилося займатися "вихованням" молодших, або самому виконувати вказану роботу, що, звичайно, нiкому не посмiхалося.


Рештки взводу погрязли в нарядах. Тiльки зранку всi збиралися на розвiд, а потiм розходилися, хто на працю, а хто - по "ничках" валяти дурня". Я потрапив в наряд по чергуванню в штабi батальйону i заступав в нього майже через день. В штабi здружився з писарем Iгорем, 'правою рукою' "Курдумана". З ним проводили час, iнодi з охотою допомагав хлопцевi в роботi. Часто, ставав свiдком нарад командування, та виконував доручення чергового офiцера. Наряд подобався, бо узнавав останнi новини та плани на майбутн╓, знаходився в курсi справ батальйону.


Служба ставала дедалi буденнiшою та рутинною, i це не радувало нiкого. Особливо хлопцiв призову, бо нарештi дочекалися можливостi пожити "в сво╓ задоволення" та бригаднi порядки ставали на завадi цьому. Отримавши платню за минулi мiсяцi я змiг купити собi кросiвки. Разом з Миколою В. вечорами мрiяли про виставлення взводу на нову заставу, думали про майбутню службу та обережно говорили про далекий "дембель". Але спочатку йому не терпiлося з'§здити в фортецю "Пальмухаммед" за сво╓ю збро╓ю. Я вмовляв не робити цього, бо речi могли привезти товаришi. Але Микола наполягав на сво╓му i в одному з супроводжень по§хав.


Осiнь вiд "шуравi" вимагала напруження всiх сил. В цей перiод, пiсля лiтнього вiдносного затишшя, знову активiзувалися душмани, а супроводження приходилося виставляти вже по всiй довжинi дороги, починаючи з перевалу перед мiстом. Пiсля подiй 22 червня, коли душмани знищили одну з рот 2-го батальйону, напроти вiдрiзку Кокаран, виставили нову заставу. На вершину пануючо§ над територi╓ю гори, закинули один iз взводiв 8 роти пiдсилений мiнометами та кулеметом. "Точку" назвали "Сургар". Вона вiдразу включилася в ратну "працю".


Iз спогадiв Валерiя М. Пiсля пере§зду батальйону в бригаду взвод потрапив на Арiану ( охорона комунiкацiй навколо аеропорту). Ми там добре влаштувалися. Продавали афганцям паливо - "робили грошi". Турбот по службi не виникало, жилося напрочуд чудово i спокiйно пiсля небезпек фортецi "Пасаб". Але, на жаль, не склалися в мене вза╓мовiдносини з командиром роти, i в той день, коли надiйшов наказ виставити нову "точку", став першим кандидатом туди. Зброю, спорядження та бо╓припаси пiднiмали на вершину гори вручну на мотузках. На кам'янистiй поверхнi будували укрiплення i примiщення для житла.

Першi днi по виставленнi виснажувалися на роботi. Ховатися вiд сонця нiде, воду приходилося кожного дня пiднiмати на гору на собi, та ще i "духи" турбували обстрiлами: то мiни почнуть падати поблизу, то черга з автомата проши╓ повiтря неподалiк застави. Жили, мов птахи на скелях. Зате на Кокаранi стало значно спокiйнiше. Душмани не наважувалися вже пiдходити близько до дороги. А коли поставили установку КПВТ ми вiдчули себе господарями положення.

З КПВТ трапився невеликий курйоз. Командир взводу i "точки" лейтенант П. сiв писати листа неподалiк ствола кулемета. Цього не помiтив бо╓ць нашого призову Саня К., який вмостився за прицiлом установки i щось крутив. Хлопець спокiйно прицiлився й натиснув на гашетку. Вiд несподiванки лейтенант вскочив, мов ужалений, не розумiючи в чому справа. Бiдний взводний ледь "не наклав в штани". Бо╓ць не знав куди йому подiтися вiд гнiву офiцера, а ми корчилися вiд смiху по кутках.


Крiм "Сургару" 8 рота виставила ще три "точки": одну напроти мiсцевостi з назвою "1001"; другу - в "Ооновському мiстечку" в передмiстi Кандагару; третю - поблизу "пiвденних ворiт" мiста пiд мостом напроти кишлака бiлуджiв. Вiд застави "1001" де несли службу взводи роти, АГС i мiнометникiв користi було менше, там, як i ранiше, гинули колони й люди, а сама вона постiйно перебувала пiд обстрiлом "духiв". Iншi двi активних бойових дiй майже не вели. Таким чином, "вiльною" в батальйонi залишалися 7 рота та три взводи 9 ( один §§ пiдроздiл "поставили" на Арiану, замiсть взводу 8-о§ роти ).


Зрiдка в цей перiод взвод ПТВ залучали в супроводження. Це траплялося, коли бригада перебувала в рейдi. Ми займали позицi§ мiж Кокараном та "1001". Ви§зди стали рiдкiсним явищем i сприймалися у взводi з радiстю.

Поруч iз взводним знаходився намет саперно§ роти. Одного дня познайомився з сапером киянином Анатолi╓м З. Вiн кожного супроводження виходив з щупом перед бронетехнiкою i пiхотою. За словами хлопця зараз доводилося вводити пiхоту аж на позицi§, стiльки стало зустрiчатися мiн та фугасiв. З'явилося багато незнайомих мiн-сюрпризiв, що не розмiновуються. Жертвами §х, в першу чергу, ставали самi сапери. За серпень рота втратила вже вiсiм бiйцiв i бiльшiсть з них - загиблими. Намети стояли поруч, а служба була зовсiм рiзною. Примхи долi.


10.4. Поранення Миколи В..


17 вересня пiсля обiду в штабi батальйону з'явилася iнформацiя про обстрiл колони наливникiв на Нагаханському поворотi. Декiлька машин автоколони згорiли вщент, iншi мали серйознi пошкодження. Разом з ними "духи" пiдбили з гранатомета "бронiк" госпвзводу батальйону. Коля В., що повертався на ньому в бригаду, отримав важке поранення...


Iз розповiдi Миколи В.

Забравши в фортецi речi, вiдправився в бригаду на "бронiку" госпвзводу. Крiм екiпажу в бронi нас зiбралося п'ятеро i всi з рiзних пiдроздiлiв. Пiсля того, як супроводження виставили, вперед, до "Елеватора", помчали "наливники" однi╓§ з колон й разом з ними - декiлька авто та "бронiк" господарчого взводу.

Не до§жджаючи до моста через р.Аргандаб перший авто - "наливник" - "спiймав" гранату. В "бронiку", всi присутнi припали до бiйниць, поливаючи очерети вогнем. "Бетеер" пiшов на обгiн машин, що зупинилися, бо по нам стрiляли досить прицiльно. На дорозi вже палало декiлька авто. Я вiв вогонь з автомата, коли прилетiла "наша" граната. Пам'ятаю громовий звук удару, вiдчув, як гаряча хвиля прокотилася по пальцях, вдарила в руки та груди i вiдкинула мене до протилежно§ стiнки. Вмить "бронiк" наповнився димом, запахом вибухiвки i зупинився.

Глянув на сво§ руки i побачив, що на правiй декiлька пальцiв перебитi, тримаються тiльки на шкiрi. Болi в руках ще не вiдчував, а фонтан кровi, що бив з пошкоджено§ кистi, був при╓мно теплим. Понiвечений осколками автомат частково захистив мене, а тепер непотрiбний лежав поруч. Крiм мене осколками зачепило декiлькох хлопцiв. Правда, майже всi вони змогли самi вилiзти з пiдбито§ машини. Поки "бронiк" завмер нерухомо вiн служив прекрасною мiшенню, тому ми поспiшили його покинути. Роздумувати часу нема╓ - намагаюся вилiзти. Вслiд за товаришем вискочив в верхнiй люк та, коли ухопився, вiдчув як затрiщали кiстки i руки нiби пiдломилися пiд вагою тiла. Але болю ще не було, тому змiг вилiзти наверх. В ту мить з жахом подумав, що втрачу обидвi руки. Без зайво§ допомоги стрибнув з бронi i скотився за насип дороги...


Iз спогадiв Юрiя М.

Обстрiл колони тривав. Горiли три "наливники", в небо пiднiмалися стовпи диму. Але душмани прорахувалися в сво§й безкарностi. Пiдроздiли заходили в глиб "зеленки" i прочiсували мiсця засiдки ворога. В складi групи бiйцiв вийшли до мосту обiгнувши чималий вiдрiзок дороги. В "зеленцi" натрапили на поранених. Ми забрали всiх §х на плащ-намети i ариком понесли до рiки, а звiдти в напрямку Елеватора. В одному з поранених хлопцiв впiзнав Миколу. Вiн втратив багато кровi, але мужньо тримався. Лiва рука його була перебита нижче лiктя i неприродно лежала на грудях, а права - вся пошматована осколками гранати нагадувала культю. Подумалося, що вiн вже вiдвоювався i добре, щоб лiкарi змогли зберегти юнаковi руки...


Душманам в той день теж добре дiсталося за §х зухвалу вилазку. В результатi прийнятих вчасно заходiв засаду злiквiдували. Здобули навiть трофей - китайський безвiдкатний гранатомет. Але втрати мали великi. Згорiли декiлька автомашини та один 'бронiк', загинули та були пораненi бiйцi. Через день завiтали до шпиталю. Як завжди, Микола виглядав добре, але видно було, що поранення вибило його з колi§. Хлопець мав дрiбнi осколочнi поранення по всьому тiлу i забинтованi по лiктi руки ( за розповiддю очевидця подi§ - солдата з госпвзводу, рук у Колi нижче лiктiв зовсiм не повинно було бути, тому всi дуже зрадiли, що щось таки там залишилося).


Ми вислухали його тиху розповiдь про пригоду та проведену операцiю. На правiй руцi Миколи залишилося всього два пальцi, а лiва зовсiм втратила чутливiсть. Невеселе побачення не принесло полегшення нiкому. Для нього вiйна закiнчилася, але нiхто не заздрив такому "демеблевi". ╢дине задовольнило, що товариш залишився живий i, що його руки теж на мiсцi. Значить якось воно буде. З тим i попрощалися.


10.5. Осiнь


В двадцятих числах вересня, на супроводженнi загинув Анатолiй З. Толiк заводив солдатiв в "зеленку" на "1001". На його нещастя, знайдена мiна, виявилася з сюрпризом, i вибухнула вiд влучання в не§ щупа. Вiдносини мiж деякими хлопцями старших призовiв та командиром взводу загострилися вкрай, що рикошетом вдаряло по усiх. Виявилося, що Iгор Г. та Сергiй Ч., нехтуючи заборонi командира займалися торговими справами з афганцями, вiдлучалися з пiдроздiлу на тривалий час i бували в мiстi без дозволу взводного, за що офiцер погрожував вiдправити §х до в'язницi; Сергiй К. не виконував наказiв командира зовсiм, вiв себе з вiдвертим викликом i робив, що хотiв; крiм того ще декiлька "дiдiв" стали в вiдкриту опозицiю до дiй офiцера. Бездiяльнiсть розкладала колектив.


Настав осiннiй "День Наказу". Всi без виключення бiйцi чекали його з нетерпiнням. До святкового дня у "каптьорцi" поставили бачок браги, на отриману зарплату купили сокiв, цукерок та тiстечок. Гучне свято у пiдроздiлi, як i вцiлому по бригадi, вiдмiчали 27 вересня. Я, в цей день, перебував у нарядi, i мотався мiж штабом батальйону та взводним наметом. На 'засiдання' гурт зiбрався в кутку намету, принесли бачок з готовою "шуравi фантою". Пити не хотiлося, але день такий, що треба. Посидiвши недовго з друзями, попрямував у справах до штабу. Але не встиг зробити декiлька крокiв, як вiдразу натрапив на "Курдумана", який пiдтюпцем бiг до нас. Попередити хлопцiв не встигав. За мить з намету долинув могутнiй бас майора, шум падаючого посуду та метушня. Хлопцi розбiгалися хто куди. Пiзнiше взнав, що ми не перша "жертва" сьогоднi i такий фiнал мав мiсце серед багатьох взводiв, якi дислокувалися в бригадi.


Намет пiсля вiдвiдин майора при╓мно пах бражкою, яку вiн вивернув на пiдлогу могутнiм ударом ноги. Пом'ятий бак та залишки §жi валялися бiля перевернутого столу. "Чижики" прибирали в розташуваннi, а термiново викликаний взводний журив старших за необачнiсть. "Останнiми словами" всi згадували начштаба.


11. СЛУЖБОВЕ ВIДРЯДЖЕННЯ.


Про всi новини в батальйонi пiд час чергування узнавав одним з перших. Одного вересневого дня надiйшов наказ вiдправити засуджених хлопцiв до "союзу". Для §х супроводження до мiсць вiдбування покарання з батальйону вiдряджалися четверо солдатiв на чолi з двома офiцерами. Кандидатури бiйцiв для по§здки проходили через писаря Iгоря i затверджувалися начштабом. Звичайно, я став в числi кандидатiв. "Курдуман" нiчого не мав проти, i передi мною засяяла перспектива подорожi за маршрутом Кандагар -Ташкент - Красноводськ. 3 жовтня о 17 годинi, забравши з в'язницi колишнiх "товаришiв по збро§", ми вилетiли транспортним лiтаком IЛ-76. В салонi перебувало зо два десятки офiцерiв, здебiльшого прапорщикiв та декiлька цивiльних. Бiльшiсть з присутнiх, завзято рiзалася в карти. З §х гурту доносилися "стандартнi" фрази, постiйно хтось вставав i невдоволено давав мiсце наступному кандидатовi в дурня. Кордон перетнули буденно. Навiть над територi╓ю "Афгану" не боялися отримати ракету, бо летiли на максимальнiй висотi, а тут зовсiм забули про вiйну, яка залишилася далеко позаду. Внизу море вогнiв. Лiтак летiв, нiби над велетенським згаслим вогнищем з тлiючими вуглинами. Краса. Стрiмкi проспекти, видiляючись лiнiями лiхтарiв, кро§ли мiсто на шматки. Площi, мов велетенськi чашi, перебували в напiвтемрявi. Знижу╓мося. Стало видно окремi садиби, будинки. I ось вже пiд нами лiхтарi посадочно§ полоси. Аеропорт поглинув лiтак.


Пiзно ввечерi вантажiвка мчала групу вулицями Ташкенту. Позаду залишився аеропорт Схiдний, митниця, де нас протримали бiльше години. Було вже досить холодно, але хлопцi, що сидiли на кузовi, нiби не помiчали цього. Вони жадiбно вдивлялися в темряву, прислухалися до "нових", давно забутих звукiв.. Потрапили на пересильний пункт. Пiсля уладнання формальностей, засуджених залишили на "губi", а самi пiшли спати.

ранку офiцери помчали на вокзал за бiлетами, а ми вiдправилися на снiданок разом з бiйцями "пересилки". Йшли досить далеко, а потiм довго чекали, та коли нарештi потрапили в §дальню, §сти там виявилося нiчого. Я заходив одним з останнiх i сiвши за стiл не побачив, нi "законного" масла, нi хлiба, а §сти залишки бурди насипано§ в бачок не захотiв. Вражений побаченим вiдразу вийшов на вулицю.


В обiд повернулися офiцери i ми вирушили до вокзалу. Вокзал не виглядав шедевром архiтектури, нiчим би не запам'ятався аби не яскраво виражений схiдний колорит. Рiзнобарвнi вбрання продавцiв лоткiв, великий вибiр схiдних солодощiв, специфiчних узбекських блюд. Хотiлося все купити та спробувати. Доки очiкували по§зда, ми з Вiктором Х. сходили на почту i вiдправили по домiвках телеграми на грошовий переказ, закупили продуктiв в дорогу.

В пасажирському по§здi Ташкент - Красноводськ група зайняла два купе. Санiтарний стан вагонiв та §х зношенiсть вказували на те, що §х не ремонтували з дня випуску, рокiв тридцять. Занедбанiсть - перша ознака Азi§. Рушили. За густозаселеними передмiстями Ташкенту потягнулися мiстечка та села Фергансько§ долини - оазису серед пустель цього регiону. Зголоднiлi накинулися на §жу. Звичайно, з такого приводу мали що випити. Для засуджених хлопцiв це був останнiй день свободи.


*** Менше нiж через добу Вiктор ( "Хахол") переступить порiг зони, де йому доведеться просидiти чотири роки, а Юрiй, через двi, потрапить на два роки в дисциплiнарний батальйон. .

Вино "розв'язало" язики та усунуло перешкоди для спiлкування. Не стало роздiлення на офiцерiв та солдатiв, вiльних та осуджених. Вiд останнiх пасажирiв вiдрiзнялися тiльки одягом та наявнiстю автоматiв ( правда патрони й магазини до них забрали ). На зупинках по§зда, гуртом виходили на перон щось купити та розiм'ятися. Прокинулися, коли сонце стояло високо в небi i повiтря помiтно нагрiлося. За вiкном тягнулися переважно пустельнi пейзажi з пiщаними дюнами та саксаулом. Станцiя Чарджоу навiяла згадки. Рiвно рiк минув з того дня, як прибув сюди ще зовсiм "зеленим" хлопчиськом. Нiчого не змiнилося в обстановцi: такi ж занедбанi мiсцевi по§зди та бруд на перонi, вiдсутнiсть видимого порядку.


В Марах група роздiлилася: Вiктор Х. з Анатолi╓м М., офiцером i 'Хахлом' - залишилися, а ми продовжили подорож до Красноводська. Востанн╓ бачив колишнього спiвслужбовця: такого пихатого i повного чванства в минулу зиму, i нещасного та жалюгiдного - зараз. Йому не позаздриш: з пекла вiйни - в сутiнки в'язницi де бiльшiсть складали "чурбани", а вони, вiдомо, не в захватi вiд укра§нцiв. Що заслужив - те i отримав, мав би голову на плечах, не стояв би зараз пiд конво╓м.

Пiд вечiр, з'§вши останнi запаси, пiшли в вагон-ресторан вечеряти. Пригощав лейтенант С. Вiд хороших страв та пляшки шампанського настрiй значно покращав. Як не розтягували задоволення та всеодно за лiченi хвилини все було з'§дене i випите. Але не довго сумували з цього приводу. В сусiдньому купе виявився веселий гурт, куди нас запросили. Сусiди мали грошi. Полилося струмками шампанське, купе гудiло вiд смiху та п'яних розмов. ╢врей Льова ( так звали старшого з них), про щось довго розповiдав Юрiю; нас, з Iгорем, веселив дотепним розповiдями якийсь грузин. Близько першо§ години ночi, добряче нагулявшись, попадали на полки.


На горизонтi, вимальовувався гiрський масив. Серед гiр бiлiли цяточки споруд та будинкiв. З'явилися признаки моря - гамiрливi чайки. А потiм, по§зд помчав над висохлою його затокою. Глибина Каспiя вразила: на вiдстанi ста метрiв вiд берега чайки ходили по водi, як по калюжi. Рель╓ф та свiтло-голубий колiр води вказували на мiзернi глибини. Величезнi площi висохлих заток, посеред яких траплялися острiвки води, оточували передмiстя Красноводська. Мiсто витяглося вздовж берега моря. Гiрський рель╓ф, з безлiччю урвищ та горбiв, робив його схожим на знайомi кримськi мiста. Бiлi, складенi з мiсцевого вапняку, будинки, походили i за архiтектурою, i за якiстю будiвництва на будинки Джанкоя чи Феодосi§.


Невеликий порт з декiлькома нерухомими кранами межував з вокзалом. Рейки впиралися в пагорб, за яким починалося море. В порту, на мiлинi, стояло декiлька риболовецьких шхун та одиноко, на горизонтi бовванiв великий корабель, що не мiг пiдiйти ближче iз-за обмiлiння моря. Мимо порожнього залiзничного вокзалу попрямували в мiсто шукати вiйськкомат. Забудова центру нагадувала водночас i Iолотань, i провiнцiйне мiстечко ╢вропейсько§ частини "союзу". Тут змикалися архiтектурнi форми ╢вропи та Азi§ i це привносило сво╓рiднiсть в вигляд мiста. Годин в 14 за мiсцевим часом на старенькому Газ-66 група ви§хала в пiвнiчному напрямку. Перепади висот дороги вражали. Автомобiль пiдiймався на черговий горб i перед нами вiдкривалася не схожа на попередню частина мiста. З цi╓§ моза§ки вражень поступово вимальовувався весь образ "захiдних морських ворiт" Туркменистану.

Невдовзi авто зупинився поруч типового багатоповерхового будинку. Через десяток хвилин пiсля того, як офiцер зник в пiд'§здi, вiн вийшов в супроводi батькiв одного з сво§х друзiв. В кузов авто подали цiлий казан плову, який з задоволенням опорожнили. Тим часом погода почала псуватися. Небо заволокло хмарами, пiшов дощ. Автомобiль залишив мiсто i мчав мокрим асфальтом серед пустельних пагорбiв. Вiдразу за околицями природа ставала чужою людинi, тому ми не дивувалися, що мiсце для дисбату вибрали саме тут: вiдсутнiсть зеленi - це вже покарання.


Частина, бiля ворiт яко§ спинилися, була огороджена високою кам'яною стiною i справляла гнiтюче враження. Все в нiй зроблено згiдно "уставу", все мало показове i "навчальне" значення. Пiд озбро╓ною вартою перемiщалися по територi§ групи засуджених. Вiд нас §х вiддiляла мiцна колюча проволока. Юрiй помiтно згнiтився при виглядi цього "оазису". Прощаючись з хлопцем знали, що бiльше нiколи не побачимося. Мене вразили його безмежно сумнi очi i стало так шкода товариша, що хотiлося силою забрати Юрiя назад. Але що поробиш, життя жорстоке i не пробача╓ помилок, навiть, коли людина щиро розкаялася. Пообiцявши писати i морально пiдтримувати, понуро побрели до дороги в надi§ на швидке повернення назад до мiста.

Очiкували на безлюднiй зупинцi. Час пiджимав. Холодний вiтер пронизував до кiсток, спливали десятки хвилин, а автобус не §хав. Ми запiзнювалися на останнiй по§зд. Це стало очевидно. Коли, дочекавшись транспорту, потрапили на вокзал, було вже пiзно. Ночувати не мали де, тому влаштувалися в залi вокзалу. Тако§ погано§ ночi я давно не проводив. Спали на сидiннях, одягнувши автомати на себе, бо здати §х не мали куди. Незручно, протяги, неподалiк всю нiч плакала дитина таких же незадачливих пасажирiв як i ми, заснути, не дивлячись на втому - не виходило. Нарештi на якийсь час вда╓ться вiдключитися. З настанням ранку змiню╓мо вокзал на полки вагону i пiсля невеликого снiданку продовжу╓мо спати в бiльш комфортних умовах.


Прокинулися десь опiвднi вiд шуму та присутностi велико§ кiлькостi людей в купе. Гамiрливi туркменки, не соромлячись, вiдсували сплячих, вивiльнюючи собi мiсце. Така безцеремоннiсть обурила, але жiнки нiчого не розумiли по-росiйськи, прийшлось терпiти. За вiкном залишалися безкра§ пустелi, серед яких, мов острiвки цивiлiзацi§ в королiвствi природи, траплялися крихiтнi i жалюгiднi на вигляд станцi§. Минули мальовничий хребет Копит-Дагу i знову опинилися серед пiскiв. Як мало в цiй республiцi придатно§ для житла землi - суцiльна пустеля. I життя тут, нiби завмерло вiд пекучого сонця, а час - зупинився.


9 жовтня по§зд прибув до Ташкенту. За домовленiстю перша група повинна була чекати нас на вокзалi. Але серед натовпу людей хлопцiв не виявилося. Вирiшили §хати на пересилку. Рушилися всi плани "погостити вдома" ще декiлька днiв. Спiймали таксi i вже в темнотi пiд'§хали до ворiт частини. О, радiсть, зустрiча╓мо сво§х. Разом з ними брат Толiка ( вiн при§хав до мiста пiсля великого землетрусу, допомагав вiдбудовувати Ташкент, та так i лишився тут жити ). З задоволення випили по "сто грам". Земля пливе, швидко п'янiю. В нашо§ групи ще ╓ декiлька днiв вiзи, хочеться пiдiйти до Мишка i попрохати його аби взяв нас до себе. Мабуть, все домовлено, проблем не виника╓: наш лейтенант збира╓ться по§хати до знайомих, а ми з Iгорем - до Мишка. Шкода, що Вiктору з Толiком треба повертатися в "Афган". Проща╓мося, i майже щасливi, §демо на квартиру. Дверi вiдчинила жiнка Мишка - Рiта. Середнього зросту, брюнетка, не надiлена особливою красою, але чимось приваблива. В кiмнатi маленька дочка - предмет любовi та гордощi батька. ╢ ще старенький дiдусь, батько Рiти. Домашнiй стiл при╓мно порадував шлунок смачними стравами. Забутий смак борщу, смачнi сосиски, та головне - домашнiй комфорт i обстановка, яко§ не бува╓ в армi§, при╓мно розслабили. Зголоднiлими очима дивився телевiзор - це чудо ХХ-го столiття i пiсля душу, щасливий, заснув на м'яких перинах.


Ранковий мирний сон порушила перша група. Хлопцi не полетiли, оскiльки не вистачило мiсця в лiтаку, бо термiново вiдправляли якихось двох полковникiв. В котрий раз число 10 змiню╓ звичний хiд подiй. Тепер, принаймнi три днi, будемо жити в Ташкентi. Офiцери зiбралися до знайомих, а нам наказано не з'являтися в формi на вулицях мiста i чекати §х повернення. Що може бути кращим за такий наказ? З дозволу Мишка, залиша╓мося в нього.


Ввечерi, наш гурт добряче посидiв за пляшкою горiлки. В напiдпитку з Вiктором Х. вийшли на вулицю в пошуках пригод. Правда, що вiн, що я, були дилетантами в сферi знайомств. Декiлька разiв причiплялися до випадково§ перехожо§. Вiктор перебрав, тому доводилося його контролювати. Так нiчого не "вполювавши" поверталися додому. За декiлька кварталiв вiд будинку нас обiгнала дiвчина. Ми говорили щось за вiйну, i, напевне, вона почула, тому, коли Вiктор пiшов в "атаку" не "осадила" його не першому ж запитаннi. Я трохи вiдстав i з цiкавiстю розглядав предмет нашого зазiхання. Невисокого зросту, одягнена "по модi" в джинси-банани, красива куртка - все свiдчило за те, що дiвчина ма╓ добрий смак i походить з замiжньо§ сiм'§. Вiктор настирливо пропонував познайомитися, а вона йому щось вiдповiла. Настав час втрутитися. Я наздогнав §х i, згладжуючи запити друга, почав бiльш коректно знайомитися. Розмова зав'язалася. Незнайомка - при╓мна на вигляд блондинка, досить симпатична. Про себе подумав, що все чудово склада╓ться. Та дорога раптово закiнчилася бiля "нашого" будинку. Виявилося, що дiвчина живе в сусiдньому пiд'§здi, а з-за поспiшностi Вiктора я навiть не встиг взнати §§ iм'я, тiльки квартиру. Було досадно.


Наступний день провiв в мандрiвках по мiсту. Переводу знову не було, тому обмежився тiльки "культурною програмою". Пiд вечiр пiшли в кiно. Знайомий i бачений ранiше фiльм, принiс "море задоволення". Безтурботно та весело провели час. "Легкiсть" цивiльного життя робила затримку в Ташкентi суцiльним святом. Поверталися пiзно. Хлопцi згадували "нашу" знайому. Я корив Вiктора за поспiшнiсть. Скiнчилося це тим, що мене стали "пiдколювати" з приводу цi╓§ зустрiчi. Вирiшив §м втерти носа i пiсля вечерi, пiшов до сусiднього пiд'§зду. Подзвонив. По-зрадницьки затремтiли ноги, удари серця вiддавалися в висках. Соромно буде, якщо побачення закiнчиться прямо вiдразу. Дверi вiдчинилися i на порозi з'явилася добре "нафарбована", але гарна дiвчина. Я привiтався i запропонував §й прогулятися, на що вона, пiсля короткого вагання, погодилася. Зда╓ться минула година, поки незнайомка з'явилася знову. I, ось, ми вже йдемо вулицями нiчного мiста. Розмова зав'язалася швидко. Виявилося, що вона студентка, тому нам було про що поговорити. Тихий вечiр, при╓мна спiвбесiдниця, що ще побажати хлопцевi. Складалося враження, що давно зна╓мо один одного, а не якихось 24 години. Прощаючись домовилися про зустрiч назавтра.Серед товаришiв почувався геро╓м. Ще б пак, - другий день тут, а вже знайшов "подругу". Запитання друзiв про зустрiч стосувалися здебiльшого iнтимних стосункiв i задавалися з "пiдколкою". Але §х жарти не мали особливого значення.


13 жовтня.

Насилу дочекався вечора. По схiдцях §§ пiд'§зду намагався пiднiматися якомога тихiше. Перед дверима поправив кiтель, який взяв на прокат у Вiктора ( з сержантськими личками, я виглядав бiльш ефектно). При╓мна посмiшка Свiтлани подiяла заспокiйливо. Вона запросила ввiйти. Кiмната здивувала простотою i смаком господарки. Чисто та акуратно. На протилежнiй вiд дверей стiнi красувався лiсовий пейзаж фотообо§в. З меблiв: стiл, крiсла, книжковi шафи. М'яке свiтло настiльно§ лампи робило обстановку iнтимною i настроювало на вiдверту розмову. Свобода, з якою Свiтлана вела себе з незнайомцем впала в очi. ╥§ рухи виглядали вишуканим, з легким вiдтiнком цнотливостi. Про себе подумав, що в шанувальниках у дiвчини нестачi нема╓. Це вiдчуття ще бiльше утвердилося пiсля реакцi§ §§ матерi, яка не звернула на мене нiяко§ уваги. Говорили про все i нi про що водночас, знайомилися. Нашi погляди зустрiчалися. Нiщо в §§ очах не вказувало на вiдношення до зустрiчi. Важко було зрозумiти, що ховалося за двома сiро-зеленими вогниками очей дiвчини. Незрозумiлим залишалося i чим все це могло скiнчитися. Просто зустрiлися дво╓ молодих людей, зацiкавлених в спiлкуваннi. При свiтлi лампи намагався краще роздивитися Свiтлану, §§ "плюси та мiнуси" в фiгурi. Здавалося, вона займа╓ться тим же. Розмова виглядала лише фоном, який допомагав в цьому.


Я все бiльше переконувався в незвичайностi дiвчини. Свiтлана виглядала дуже емоцiйною та енергiйною, що менi iмпонувало, при цьому досить ерудованою i розкутою. Вiдвертiсть та доброзичливiсть були §§ плюсом. Вона менi подобалася. Нi, про кохання не могло бути мови, не виникло ще навiть сильно§ симпатi§, але я мав потребу бачити §§, слухати §§ розповiдi.


14 жовтня.

Рiта нагадала менi переказ, i це виявилося правдою. Побачив почерк батька i задоволений вiд цього, та 65 карбованцiв, що "грiли" душу, попрямував на ринок. Додому потрапив пiсля обiду. Набiгався по магазинах, вiдвiв душу на схiдних §ствах. Вечiр. Я знову у Свiтлани. Трива╓ вiдвертий обмiн думками. Вiдчуваю себе вiльно i говорю, що думаю, iнодi перебираючи лишку. Та чудовий настрiй i жарти вчасно зупиняють накал пристрастей. Потiм дивилися фiльм. Батьки сiли на кухнi, а ми - в кiмнатi. Ми сидiли поруч i весело про щось говорили. Iнодi, коли §й не подобалася, моя реплiка чи зауваження з приводу побаченого, дiвчина показувала кулак i по-узбецьки промовляла - "удраман", що означало уб'ю. При цьому §§ очi нiби запитували, - "а ти не образишся, якщо я спробую тебе вдарити". Я помiтив змiну i в вiдношеннi, i в поглядах. Вза╓морозумiння та задоволення вiд спiлкування, здавалося, переростали в глибоку симпатiю. Правда, я не ставив за мету для себе добитися вiд не§ почуттiв. Задовольнявся можливiстю провести час тут, а не з хлопцями. Хоча, звичайно, зустрiчi не залишали байдужим. На жаль, вiд чудово настрою не залишилося й слiду, коли повернувшись додому взнав про завтрашню вiдправку на пересилку. Друзi радили йти попрощатися, та чомусь був впевнений, що ще побачу §§. Побачення стали предметом вечiрнiх розмов. Особливо смакували мо╓ враження вiд фотообо§в, якi, на думку друзiв, i стали причиною зустрiчей. День закiнчився на веселiй нотi.


15 жовтня.

Прощання з мiстом вiдклада╓ться ще на невизначений термiн. Лейтенанти змогли продовжити вiзу i ми залиша╓мося в "союзi". На пересильному пунктi зустрiли Толiка Л. ( земляка з 7 роти ), якого забрали з собою. Тепер нас стало в квартирi п'ятеро. Затримка дiяла на нерви Рiтi. Я помiтив, що у не§ виникають проблеми i сварки з чоловiком буквально нi з чого. Ми вiдчували себе незручно в такi хвилини, та §хати на "пересилку" всеодно не хотiлося.


16-24 жовтня.

Пам'ять не зберегла перебiг подiй наступних днiв. Та принципових змiн в життi не вiдбулося. Вдень прогулювалися по мiсту, вечорами - часто допiзна засиджувалися за столом. Дивилися телевiзор, грали в шахи з дiдом, який виявився майстром i лишав нас по черзi дурнями, няньчили дочку Мишка та допомагали по господарству Рiтi. Одного разу хлопцi "вирвалися" в кабак. Правда, з дiвчатами не всiм повезло. Вiктор прийшов о 2 годинi ночi ( провiв нову знайому аж на другий кiнець мiста, а звiдти, спiймавши облизня, пiшки йшов додому). Толiк М. та Iгор прийшли ще ранiше, навiть не познайомившись, а Анатолiю Л. поталанило бiльше - вiн знайшов "гостинну" дiвчину i тому потрапив додому тiльки наступного дня.

До самого вiд'§зду продовжував майже щовечора ходити до Свiтлани. На черговому побаченнi, дiвчина запропонувала скласти §й компанiю в подорожi в мiсто. Перед здивованими товаришами, якi вiдпочивали в дворi на лавi, ми сiли в новенькi жигулi. Авто мчав по вечiрньому Ташкенту. За кермом - батько Свiтлани, що гальмувало розмову. Лише, коли машина спинилася i вiн вийшов, вiдчулися вiльнiше. Ще нiколи, за весь час зустрiчей, не виникало тако§ можливостi для того, щоб обняти чи поцiлувати дiвчину. Та мене стримували "комплекси", острах бути приниженим. Знав, що Свiтлана ма╓ хлопця, який зараз теж в армi§, i не хотiв проблем, бо не був закоханий. Можливо, моя "байдужiсть" та спокiйна реакцiя ще бiльше заохочувала дiвчину, яка не знала iншого до себе вiдношення з боку чоловiкiв, нiж захопленiсть.

П

ерешкод не iснувало. I водночас нас роздiляла нiби стiна, порушувати яку нiхто не наважувався. Далi натякiв справа не дiйшла. Ми почувалися добрими друзями, що задовольняло обох. Можливо, якби вона не вказувала весь час на свою "винятковiсть" та "популярнiсть" серед хлопцiв, вела себе бiльш щиро, нашi вiдносини набули б iншого змiсту, бо як особи, мали багато спiльного i були цiкавi один одному. Одного разу при зустрiчi Свiтлана прочитала сво§ вiршi та цiлком бiографiчне оповiдання. Я, в свою чергу, вiдверто розповiдав про сво§ та╓мницi. Ми домовилися листуватися i на згадку Свiтлана подарувала фотографiю. Дуже хотiлося сходити на танцi чи дискотеку, та така пропозицiя чомусь §§ не приваблювала, а навпаки - викликала заперечення. Дiвчина пояснювала це тим, що в мене виникнуть проблеми з мiсцевими, та i не хотiла аби нас бачили разом.


22 жовтня востанн╓ переступив порiг §§ дому. Свiтлана кудись збиралася i сидiла з мокрим волоссям. Слiв було мало. Час, проведений разом, зблизив нас, i зараз обо╓ переживали неминучiсть розлуки. I вона, i я, розумiли, що бiльше не побачимося. Вперше назвала мене Сан╓чкою, що було так при╓мно i так боляче. Але нiхто не переступив межi мiж дружбою та коханням, тому назавжди залишилися тiльки друзями. Прощальний погляд. Схiдна казка закiнчилася. Наступного дня, ввечерi, попрощавшись з гостинними господарями та подякувавши §м за турботи, ви§хали до "пересилки". Пiд стать настрою - вiдсутнiсть народу на вечiрнiх вулицях, тиша. На "пересилцi" знову потрапили в знайому кiмнату з голими сiтками на лiжках, що зараз було байдуже. Психологiчно ми перебували в "заторможеному" станi забуття минулих недiль цивiльного життя i неминучого повернення в пекло вiйни.


23 жовтня.

В аеропорту, разом з великою групою офiцерiв, мовчки чекали посадки в IЛ-18. Прохолодний ранок, сумний настрiй. Сiда╓мо останнiми, але чуда не трапилося - мiсця вистачило всiм. Поруч зi мною вмостилися два пiдполковника, тому почуваюся незручно. Злiт. Пiд крилом промайнула знайома споруда готелю "Москва", вулицi, якими ще вчора прогулювався. За рiзнобарвними шматочками городiв та полiв, мiстечками та селами почалися гори. Все вище i вище, змагаючись з лiтаком вони тягнуться в гору. Ось вже бiлi снiговi §х вершини зникають в хмарах. Та ми ще вище, аж над шаром хмар.

Сiда╓мо в Кабулi. Долина, мiж двома гiрськими кряжами, де розкинулося мiсто, звужу╓ться на пiвденний захiд i утворю╓ невеликий отвiр мiж скелями. Мiсто, незважаючи на можливiсть розширюватися в протилежному напрямi, численними вулицями, забудованими глиняними будинками-халупами, вперто просува╓ться на схили гiр. Багатоповерхових будинкiв мало. Зверху добре видно розташування наших частин та руйнацiю мiста. Автомобiлiв та людей на вулицях не багато - спека. Бiльше половини офiцерiв залишають салон лiтака. Замiсть них сiдають iншi i пiсля короткого вiдпочинку екiпажу та заправки, лiтак злiта╓ i бере курс на пiвдень. Вiдвик вiд почуття небезпеки, тому вигляд теплових iмiтаторiв, що захищають вiд "духiвських" ракет, насторожу╓. Далi на пiвдень зникають нечисленнi снiговi шапки з гiр, вони стають низенькими та чорними на колiр. Навiть гори мають свiй "загар" в цiй кра§нi. Знайомi пейзажi Кандагарсько§ долини з'являються пiд крилом. Невеликий поворот i погляд потрапля╓ на розташування бригади. Рiвнi ряди палаток, технiки. Нарештi ми вдома! Лопастi двигунiв лiтака поступово сповiльнюють оберти, зника╓ дрижання салону. У вiдкритi дверi долина╓ шум сiдаючих вертольотiв. Вiн виводить мене з при╓много розслаблення i заставля╓ згадати куди повернувся. Кандагар зустрiв спекотним сонячним днем...


12. ОСIНЬ В БРИГАДI.


12.1. Новини служби.


В Кандагарськiй долинi осiнь - найкраща пора року. Вдень - при╓мно тепло, а не жарко, а вночi вiдносно прохолодно. Спекотне лiто залишилося позаду. Але осiнь, як не дивно, приносить "шуравi" бiльше непри╓мностей та проблем, нiж лiто, бо восени значно зростала захворюванiсть на iнфекцiйнi хвороби.


*** З настанням осенi палати гарнiзонного шпиталю швидко наповнювалися хворими бiйцями. "Жовтуха" та тиф - сотнями "косили нашi ряди". Порятунку вiд епiдемi§ нiякого. Захворювали всi, як i тi, що нещодавно прибули сюди, так i "дембеля". Бiльшiсть взводiв в батальйонах помiтно порiдiли. Майже кожного дня зi строю бригади вибували десятки осiб. Шпиталь не справлявся з наростаючою кiлькiстю хворих. Лiтаками §х переправляли до лiкувальних закладiв Ташкенту та Ашхабаду. Разом з хворими, ухитряючись потрапити якомога швидше додому летiли i дембеля, особливо тi, кому "свiтило" звiльнення в лютому. За мо╓§ вiдсутностi в бригадi пiдроздiли встигли побувати в черговому рейдi.


Iз спогадiв Вiктора Б.

Взвод просувався "зеленкою" вже декiлька годин. З задоволенням зупинилися коли надiйшов наказ. Присiли на галявинi серед гранатового саду, напiвколом, а в серединi, на санiтарну сумку, опустився батальйонний санiнструктор. Тiльки-но вiн присiв, як почувся характерний звук - спрацював запал мiни. Всi кинулися врозтiч, а вiн залишився сидiти на сумцi, не знаючи як дiяти. Встати не можна, бо мiна вибухне, а сидiти в очiкуваннi смертi теж не солодко. Декiлька хвилин дивилися на блiдого, мов смерть, хлопця. Той, в душi, мабуть, пережив найгiршi хвилини свого життя. Та, на його щастя, мiна не вибухнула. ╥╥ запал частково пропаливши сумку, застряв в нiй i не дiйшов до крайнього положення. В цей день хлопцевi повезло. Та доля тiльки посмiхнулася над ним, бо наступного дня санiнструктор пiдiрвався на мiнi, i лишившись обох нiг, помер вiд втрати кровi...


*** На той час в "зеленцi" почали з'являтися "сюрпризи": мiни - пострибунчики. Варто було зачепити дрiт, яким та чiплялася до навколишнiх предметiв, як вона "вистрибувала" вверх" i, порвавши дрiт, вибухала. На вiдмiну вiд звичайних "розтяжок", що вибухали на мiсцi, вiд цi╓§ мiни набагато важче врятуватися - осколки наздоганяли i на землi


Iз спогадiв Вiктора Б.

Обережно перемiщуючись по саду вiдчув, що зачепив дрiт i в цей момент, в "п'яту точку" щось боляче вдарило. Виявилося, що то "мiна - пострибунчик". Вона не вибухнула тiльки тому, що вистрибнула не достатньо високо, щоб спрацював вибухач.


Iз спогадiв Славiка А. При прочiсуваннi нарвалися на засiдку. Вогонь душманiв змусив залягти. В сусiдiв, зда╓ться то були ДШБ, когось зачепило. Пораненого потягли назад, а потiм взяли на плащ-палатку i понесли до бронi четверо бiйцiв. Пригинаючись, вони просувалися повз дувал, як в нього потрапила граната. В результатi - четверо поранених i один вбитий...


Iз Спогадiв Андрiя А.

Ланцюжок пiдроздiлiв розтягнувся. Взвод, що йшов попереду вийшов на вiдкриту мiсцевiсть, а ми знаходилися трохи в сторонi i поодаль. I тут помiтив двох "духiв", що лаштували гранатомета i збиралися вистрiлити вслiд "шуравi". Душмани втратили пильнiсть i поплатилися за це життям: одна черга з автомата i справа скiнчена. До рук потрапив китайський гранатомет та два автомати...


У взводi на мене чекала при╓мна новина: пiдроздiл отримав сучасний "бронiк". Його екiпаж склали: я i Вiктор С. Коли, в парку, побачили новий, мов iграшка, "бетеер", зрадiли немов дiти. Не дивлячись на спеку, години провели пiд бронею перевiряючи ЗIПи. Потiм, взявся 'розконсервовувати' кулемети. Тут трапилася пригода, яка ледве не коштувала менi життя. Хотiлося швидше зробити справу та виробувати зброю. "Звiвши" КПВТ, забув натиснути на гашетку, i могутня пружина виявилася зжатою в той момент, коли вiдкривав кришку корпуса кулемета. Лише завдяки випадковостi та вiдхиленiй набiк головi, не потрапив пiд "пострiл" кришки. Отямився, коли побачив на головi пружину, та почув удар об корпус машини. На тому мiсцi сiрiла свiже утворена подряпина. Я вилiз з люка з тремтячими руками i певний час "вiдходив" вiд пережитого. Загинути або серйозно травмуватися так безглуздо, коли нiяко§ небезпеки поруч - що може бути прикрiше?


Два днi провели "безвилазно" в парку готуючи технiку до використання. Потiм, ви§хали на полiгон неподалiк вiд частини, де я перевiрив кулемети на саморобнiй мiшенi. Результатами пристрiлки залишився вдоволений - кулемети били прицiльно, от тiльки корпус 'бронiка' пiсля пострiлiв замастився змазкою так, що потiм два днi його вiдтирали. Машина була пiдготована до "роботи".


Одного дня в бригаду пригнали три величезнi фури. ╥х захватила розвiдрота в засiдцi. Новина швидко облетiла частину i до машин потяглися цiкавi. Виявилося, що фури до самого верху завантаженi тюками з одягом, так званим 'секонд хенд'. Бiйцi ро╓м налетiли на авто. Тюки розривалися i розтягувалися. Кожен шукав потрiбнi речi, переважно спортивний одяг та футболки, не гребували i теплими куртками. В охоту за "обновками включилися всi пiдроздiли. Доки в штабi зрозумiли необхiднiсть охорони машин, багато чого солдати встигли розтягти i приховати по каптьорках, а непотрiб викидався i лежав купами в рiзних куточках частини. Навiть виставлення варти та §х пострiли з автоматiв не одразу зупинили, захоплених жадобою легко§ наживи хлопцiв.


"Курдуман" кинув виклик "прихватизацi§". Наступного дня офiцер сам пiшов шукати схованi речi по нишпорках, але даремно - знаючи норов начштабу солдати надiйно приховали все. Лише гори непотрiбного жiночого та дитячого одягу, якi валялися бiля палаток, були зiбранi i спаленi в вогнищах. Пiсля цих подiй, комбриг повiв рiшучу боротьбу з "неуставним" одягом. Доходило до смiшного, коли бригаду раптово шикували на плацу, i, по черзi, пiдроздiли роздягалися. Плавки з контiнiв, годинники, рiзнi ланцюжки - все безжалiсно рвалося на шматки. Бiйцiв, якi мали татуювання заставляли знищувати §§ будь-яким способом, хоч ножем.


12.2. Подорож до мiстечка Спiнбулдак.


Третього жовтня, на шикуваннi, взводний наказав готувати "бетеери" для ви§зду на завдання. Екiпажi 307 i 305 машин вiдправилися в парк. Водi╓м на 307 служив "Молдаван", а за кулеметника мав §хати Вiктор Х.. "Бронiки" видiлялися для супроводження офiцерiв-радникiв на переговори з главарями деяких банд в прикордонному мiстечку Спiнбулдак, в 60 кiлометрах на пiвдень вiд бригади. Наступного ранку, вирушили. Бiля "схiдних ворiт" бригади забрали двох офiцерiв i рушили на пiвдень. Радники §хали в першому 'бронiку', ми - слiдували ззаду. Вiктор вiв машину, я сидiв за кулеметами. "Руки чесалися" §х попробувати на дiлi, але мав наказ не вiдкривати вогню без команди старшого. Вздовж дороги тяглися лише обпеченi сонцем гори та кам'янистi пустелi без будь-яких ознак життя: повна вiдсутнiсть зеленi.

Через двi години на горизонтi побачили зелений острiвок. Мiстечко виявилося крихiтним. В'§хавши в нього перша 'броня' вiдразу повернула в напрямку до масивно§ глиняно§ фортецi, що видiлялася на фонi одноманiтних будiвель. Пiсля владнання деяких формальностей нам дозволили про§хати в середину, в розташування батальйону афганських вiйськ.


Ми з Вiктором С. залишилися самi: радники, по§хали на переговори в помiстя неподалiк вiд фортецi. Зв'язок з товаришами пiдтримували по рацi§ i очiкували на накази. Вiд нудьги пiшов познайомитися з фортецею. Афганський батальйон саме готувався кудись ви§здити. На майданi, на ковдрах та бiля них, сидiло з пiвсотнi сарбозiв. Одягненi вони були переважно в форму, але майже в кожного до не§ виявилося доповнення iз мiсцевого одягу, як то: кожанi босонiжки, чалма, пiджак чи щось на зразок шарфа. Дво╓ воякiв грали на музичних iнструментах, декiлька танцювали. Гурт веселився, немов збирався на при╓мну прогулянку. Поруч бiйцiв, на землi, стояли невеликi чайники - обов'язковий атрибут мiсцевих жителiв, лежали коржi та фрукти. З технiки: два старезних 'бронiка' та "допотопна" гармата, прив'язана до побитого ГАЗ-66. Весь §х батальйон за чисельнiстю склав не бiльше роти, причому вiк бiйцiв був рiзний: вiд сiмнадцятирiчних до стареньких дiдусiв. Подумалося за бо╓здатнiсть цi╓§ частини. Подивувався, як з такими вiйськами ще трима╓ться мiсцева влада?


Бiля центральних ворiт фортецi примостився маленький i старезний англiйський танк часiв першо§ свiтово§ вiйни, правильнiше - один його корпус. З цiкавiстю залiз в середину машини. Клепанi листи обшивки, недосконала конструкцiя, тiснота та мiнiатюрнiсть i все ж, для свого часу - чудо науково§ думки, яке створили руки давно померлих людей. Наближався вечiр. Радники повернулися в сутiнках. Ми мали залишитися ще на один день. Повечеряли "сухпайком" i щiльно задра§вши люки полягали спати, довiряючи власну безпеку мiсцевiй вартi. Зранку офiцери вiдправилися на зустрiч.


З зовнiшньо§ сторони фортецi у власних авто ночували континщики. За "порадою" старших товаришiв запропонував §м бензин, якого мали з надлишком. З одним водi╓м домовилися. Вирiшили ви§хати подалi вiд фортецi, аби не привертати уваги. Ми не мали контролю з боку офiцерiв, тому пiд приводом перевiрки двигуна, ви§хали за мiстечко i зупинилися очiкуючи клi╓нта. Спецiально вибрали безлюдне мiсце, щоб не ризикувати i не привертати уваги зiвак. Вiктор копошився в двигунах, а я на всяк випадок тримав напоготовi автомата. Згодом на легковому авто з'явився покупець. Бензин з бака "бронiка" переливали шлангом в бак машини. Ми нервували, бо займалися цим вперше. Але все минуло добре i заробивши двi тисячi "афганiв", задоволенi, повернулися до фортецi.


Разом з Вiктором Х., якого викликали по рацi§, попрямували до мiсцевих континiв за покупками. Пройшли брудними та тiсними вуличками мiстечка, привертаючи увагу небагатьох мiсцевих дiтлахiв, а коли потрапили на центральну вулицю - навколо вирiс натовп цiкавих. Вiд контину до контину переходили в пошуках найнеобхiднiших речей. Натовп навколо дiяв на психiку. Варто було з'явитися серед мирних душмановi i ми могли стати "легкою поживою", бо стрiляти нiкуди - навкруги люди, а на фiзичний опiр годi розраховувати. Усвiдомлюючи це, рухалися швидко, поглядаючи навкруги i нiде довго не затримуючись.


Пiсля гамiрливого схiдного базару тиша фортецi здалася мертвецькою. Афганськi бiйцi займалися господарчими справами, зовсiм не придiляючи уваги охоронi. Вартовий вояка нудьгував, неквапливо проходячи повз ворота. Бо╓здатнiсть пiдроздiлу - нульова, захопити нечисельний гарнiзон нiчого не варто. Найбiльш ймовiрно, що iснувала домовленiсть мiж главарем мiсцево§ банди та командуванням батальйону про мирне спiвiснування. Мабуть, тому, i ми почувалися в фортецi спокiйно.


В зворотну дорогу вирушили пiсля обiду. Переговори закiнчилися, а за результати, нам не говорили. Мчимо додому, все далi i далi лишаючи позаду гостинне мiстечко. Бiля покинутого кишлака на хвилинку зупинилися, в надi§ набрати води з кiрiзу. Глибоченний колодязь виявився сухим - лiто видалося спекотним.


12.3. Радiсть та смуток.


Наближалися "жовтневi" свята. В зв'язку з цим, командування об'явило "мораторiй" на операцi§, бригада вiдпочивала i приводила себе до ладу. Впорядковувалася територiя. Вирiвнювалися та бiлилися крейдою ряди камiнцiв, що окреслювали плац та розташування пiдроздiлiв. Знаходилося багато iншо§ роботи. У взвод прибуло поповнення - дво╓ високих i симпатичних хлопчакiв. Вони з першого погляду менi сподобалися. Перший - Андрiй Н., походив родом десь iз Молдавi§, а другий - Олександр Н., з Ленiнграду. Вели себе хлопцi занадто вiльно для §х строку служби i подумалося, що часи мiняються i, можливо, §х початок служби буде не таким жахливим як наш. Поки що, вони мали §хати на двi недiлi на полiгон...


*** Обох чекала трагiчна доля. Не мине i мiсяця, як загине Андрiй Н.. В рейдi, пiд час прочiсування передмiсть Кандагару, вони, разом зi взводним, потраплять пiд вогонь НУРСiв наших вертольотiв. "Старлей" отрима╓ поранення, за що пiзнiше буде нагороджений орденом, а Андрiй - вмре вiд двох ран нанесених осколками прямо бiля взводного 'бронiка', так i не зробивши жодного пострiлу... Олександра переведуть в новосформований, на той час, пiдроздiл - батальйонний взвод розвiдки. В одному з сво§х перших супроводжень вiн знайде мiну, i замiсть того, щоб доповiсти про це старшим, стане §§ власноручно розмiновувати. Вiд вибуху пристрою вiд хлопця залишиться лише нижня частина тiла i впiзнають його тiльки по комсомольському квитку, який впаде на бетонку пiд ноги одному з бiйцiв взводу.


Сьомого листопада пiсля урочистого шикування пiдроздiлiв на плацу та привiтання комбрига з святом, яке закiнчилося маршем колон повз трибуну, представникiв вiд взводiв запросили до клубу. Примiщення кiнозалу було заповнене вщент солдатами, офiцерами i цивiльними, бо пiсля урочистого засiдання та пiдведення пiдсумкiв бойово§ роботи бригади за десять мiсяцiв року, вручення урядових нагород, очiкувався великий концерт за участю 'зiрок' естради. Спочатку виступив комбриг. Вiн багато говорив про вiйськовий обов'язок та iнтернацiональну допомогу, яку ми нада╓мо афганському народовi, але в головi, мов цвях, засiли вбивчi цифри втрат бригади за дев'ять мiсяцiв року: сто шiстдесят два загиблих та близько п'яти сотень поранених! Серед загиблих - десять офiцерiв. Не знаю, настiльки добрi були результати бойових дiй ( цифри трофе§в та знищених, за даними розвiдки, душманiв - не вражали), я просто уявив двi роти солдатiв, загиблих невiдомо за що, батальйон поранених, та реакцiю на це в "союзi" - картина ввижалася страхiтливою. Так це ж тiльки по однiй частинi, а таких в "Афганi" знаходилося декiлька десяткiв, навiть тут в Кандагарi §х налiчувалося три ( бригада, вертолiтний полк, батальйон спецназу )!


Iз цього стану мене вивели слова комбрига, який щойно зачитав наказ про присво╓ння чергових вiйськових звань. В частинi з'явилося багато нових сержантiв i, як жарт, дво╓ ╓фрейторiв. Потiм почали вручати бiйцям ордена та медалi. Ордена прийшли переважно загиблим, лише дво╓ з семи нагороджених прийняли нагороди з руки офiцера. Дiйшла черга i до вручення медалей. Чергове прiзвище комбриг назвав мо╓. Хвилюючись пiднявся на сцену й отримав з його рук коробочок з нагородою. Звичайнi в таких церемонiях слова та жести. Повернувся до залу. На мене дивилися i аплодували сотнi товаришiв по збро§, i це було при╓мно. Хотiлося, аби цю хвилину трiумфу побачили рiднi, друзi-студенти. Першими з нагородою поздоровили Тимур та Вiктор Х.. ╥х також нагородили медалями "За вiдвагу". Нагороди прийшли за травневу операцiю.


Ввечерi обмивали медалi. Навiть взводний, "закривши очi" на все приймав участь в застiллi: у взводi свято перше за теперiшнiй рiк. Серед ночi прокинулися вiд шуму падаючих та вибухаючих неподалiк снарядiв. Спалахи виднiлися в районi аеропорту. Червонi шматки металу рiзали темряву на злiтнiй смузi. До бригади "подарунки духiв" не долiтали i там падали не прицiльно. Але, сам факт обстрiлу гарнiзону став сигналом до нового витка напруженостi. Вiдтепер, навiть вдома ми не могли бути спокiйними. Варто такiй ракетi, впасти серед наметiв - жертв буде чимало. "Дембель в небезпецi", - так констатували факт "дiди" та "цивiльнi". Поруч по тривозi шикувалася розвiдрота, гуркотiли в небi вертольоти, а ми повернулися в намет. Та сон не йшов. Виття ракет, §х вибухи закралися холодком в душу, принесли в не§ занепоко╓нiсть.


Наступного дня, на спортмайданчику, збiрна команда батальйону грала в футбол з артилеристами. Нашвидкуруч позбирали велике камiння, поставили iмпровiзованi ворота. Я вiдчував себе господарем положення, бо був чи не ╓диним бiльш-менш "професiйним" гравцем i розставляв гравцiв нашо§ команди на полi. Бажаючих побiгати виявилося чимало. Довелося встановити чергу на замiни. Пiд схвальнi вигуки уболiвальникiв почалася безкомпромiсна гра. Бiльшiсть з нас рiк не бачили м'яча, тому попадали по ньому через раз, а гра виявилася напруженою та цiкавою, багатою на "нестандартнi рiшення". Команда батальйону виграла з великим рахунком, але задоволення я не отримав. Тiльки-но розпочали гарти, як вiдчув бiль в правому боцi i з тривогою подумав про захворювання на гепатит. Бiгати практично не мiг, святковий настрiй, який охопив мене перед грою, пропав. Думав, 'пронесе' з хворобою, а не вийшло.


Запам'ятався останнiй вечiр в наметi перед вiдвiданням шпиталю. Зiбрався весь наявний склад взводу. В кутку грав на гiтарi Сергiй К. Бiля нього юрбилися "плановi" хлопцi, лунав гучний смiх. Менi стало погано, з'явилося пожовтiння шкiри. Так не хотiлося в котре за рiк потрапляти в шпиталь. Вночi розташування бригади i iнших частин знову обстрiляли. Декiлька ракет впали ближче, хоча багато пiдроздiлiв чатували в засiдках навколо.

13. ШПИТАЛЬ.


9 листопада потрапив в гарнiзонний шпиталь з дiагнозом - вiрусний гепатит Примiщення лiкарнi переповнене бiйцями. Мiсць для нових хворих не вистачало. Лiжка стояли в коридорах. Два "жовтушних" та "тифозний" бараки розташувалися поруч i були вiддiленi вiд останнiх рядами колючо§ проволоки. Мiж собою вони теж роздiлялися все тi╓ю ж колючкою. Ми перебували мов в зонi, будь-яке спiлкування з здоровими вiдбувалося через загорожу. Здавалося, що зараз, в цих двох бараках, перебува╓ бiльшiсть бiйцiв бригади.


Два рази на мiсяць, з "союзу" прилiтав лiтак i забирав партiю хворих.

*** Потрапити в таку групу хотiв майже кожен, бо крiм, щонайменше, мiсяця проведеного в "союзi" iснувала теоретична можливiсть побувати у вiдпустцi. Для тих же, хто не бажав служити тут, виникали перспективи залишитися чи "вiдкрутитися" вiд зворотно§ вiдправки. Правда, таких воякiв виявлялося не багато i переважна бiльшiсть поверталася назад. Хворих в другий раз на гепатит мали залишати дослужувати в "союзних" частинах, та не всi з них цього хотiли i, правдами та неправдами, добивалися повернення.


Вiдправка до "союзу" обiцяла зустрiч з батьками та близькими. А хто ж вiдмовиться вiд такого? Ця обставина була найголовнiшою в прийняттi рiшення щодо подорожi. В першу групу не потрапив, та не дуже i хотiв. Тiльки-но повернувся з Ташкенту ( де мабуть i пiдхопив iнфекцiю ), тому волiв залишитися тут. Тим паче, хворобу переносив легко, завiв багато нових друзiв, з яким добре проводив час. В добавок до чудового харчування в §дальнi, кожного дня, ми "лiкувалися" ча╓м з збираним молоком. Чаювання не обходилося без цiкавих розповiдей. Iнодi, разом з новим товаришем, ходив в бригаду. Там, через його знайомих на хлiбопекарнi, брали ще гарячий та дуже смачний хлiб.


Бригаду продовжували щовечора обстрiлювати. Напевне, спецiально пiдготована банда отримала таку задачу. Засiдки не допомагали по причинi мобiльностi групи. Обстрiли вiдбувалися з рiзних мiсць i тривали всього декiлька хвилин, пiсля чого "духи" так швидко зникали, що нашi пiдроздiли не встигали §х знешкодити. Поки що ворогам везло. Не рiдко, серед ночi, прокидалися вiд вибухаючих неподалiк ракет. Перебування в шпиталi, як i у всiй бригадi, стало в певнiй мiрi небезпечним. I цю небезпеку вiдчували всi. Нам, хворим, залишалося надiятися на вдачу та вмiння сво§х товаришiв, що кожну нiч проводили в засiдках.


*** В груднi мiсяцi, одна з ракет потрапить на територiю шпиталю. Вибухом знесе кут будинку де жили медсестри. Двох iз них буде поранено, що виклика╓ справжню панiку серед цивiльних. Але обстрiли припиняться тiльки повз декiлька мiсяцiв, коли виставлене кiльце зовнiшньо§ охорони допоможе вчасно помiчати i знешкоджувати установки душманiв та вiдтiснить §х бiльше, нiж на 15 кiлометрiв вiд бригади. Правда, i тодi, зрiдка, обстрiли будуть виникати, але §х вiдразу засiкатимуть застави, i окремi групи "духiв" знищуватимуться ще в момент обстрiлу. Остаточно проблема вирiшиться влiтку, коли в систему оборони введуть новi технiчнi засоби боротьби з "ракетниками", але про це далi.


Я вже втратив надiю потрапити в "союз", як випала нагода вiд яко§ не змiг вiдмовитися. Жадоба до подорожей та змiн в службi пересилила. В чергову вiдправку §хали бiльшiсть друзiв, i цей факт заставив мене змiнити рiшення. Зда╓ться, прийшлося домовлятися з лiкарем, але то були дрiбницi. Я мав летiти в чергову вiдправку.

17 листопада, пiсля снiданку в аеропорт прилетiв санiтарний "борт". IЛ-18, був обладнаний для перевезення лежачих хворих, тому мiсць для сидiння мав достатньо. На незручностi хлопцi не звертали уваги, кожен жив майбутньою зустрiччю з цивiльним життям, будував далекогляднi плани, одним словом - на щось надiявся й чекав вiд подорожi. Лiтак легко вiдiрвався вiд злiтно§ смуги i взяв курс на Пiвнiч. Повз пiвтори години приземлилися в аеропорту великого мiста, але команду на вихiд не давали. Виявилося, що це Ташкент, а ми ма╓мо летiти далi в Ашхабад. Шкода. Тут би змiг знову зустрiтися з Свiтланою i хто зна╓, що з того б вийшло. Я позирав на далекi квартали мiста, не вiрилося, що всього мiсяць тому вiдлiтав звiдси в Кандагар. Яке непередбачене й швидкоплинне життя!


'Iл' заходив на посадку. От уже випущенi шасi, швидко знижу╓мося, а пiд крилом все та ж мертва жовта пустеля. Мiсто Ашхабад виявилося зовсiм крихiтним. Лише з'явилися першi його ознаки, як лiтак вже торкнувся землi ( звичайно, перед мiстом довго тягнуться передмiстя: селища та мiстечка, а тут §х просто нема╓). Вечорiло, коли автомобiлi, в'§хали на територiю шпиталю. Вiн розташувався майже в центрi мiста. Доки йшли асфальтованою вулицею повз кам'янi добротнi корпуси, радiв з того, що нарештi, можна бути вiдчути "справжнiй" дах над головою, але... Намети з'явилися раптово за поворотом. Яке розчарування: потрапити в "союз", щоб жити в наметi, адже в Кандагарi лежали в добротних i теплих щитових будиночках. Вперше пожалкував, що згодився на полiт.


Пiсля лазнi, команду роздiлили за призовами i вишикували окремими колонами. Командування вирiшило розселити хлопцiв аби зменшити негативний вплив "дiдiвщини". Мiй призов повнiстю зайняв один намет. Була перша година прохолодно§ осiнньо§ туркменсько§ ночi. Вiдвиклi вiд холоду та високо§ вологостi, ми вiдчутно замерзли в неопалюваном примiщеннi. Настрiй вiд тако§ зустрiчi - вiдповiдний. I тут трапилася подiя, яка стала основною причиною непри╓мностей для мене та друзiв. З сусiднього намету прибiг хлопчина нашого призову й почав умовляти хлопцiв перейти туди. Стомленiсть та розчарування вiд прожитого дня, бажання швидше лягти в тепле лiжко пiдштовхнула мене до непродуманих дiй. Повiривши хлопцевi, умовив сво§х друзiв Сергiя Б,. Сергiя У. та Мишка перейти. Разом з нами пiшли з десяток бiйцiв. Наступного дня ми зрозумiли, що зробили велику помилку. I в першу чергу я вiдчував власну вину, оскiльки "порядки" в новому наметi виявилися жорсткими, з чiтко вираженою градацi╓ю за призовами, з подiлом хлопцiв на "афганцiв" та "союзних". Я став iнiцiатором проблем для себе i друзiв.


В кожному наметi головував староста, який слiдкував за виконанням розпорядку дня, дотриманням чистоти та дисциплiни в примiщеннi, вирiшував проблеми, що виникали з черговими офiцерами. Поблизу старости крутилися "прихвоснi" та пiдлизи, що складали таку собi раду старiйшин. Старшим у нас був здоровенний хлопчина, фiзично сильнiший за кожного, але за призовом лише "молодий", тому повагою не користувався. У всьому панував "культ кулака". Намети iнфекцiйного вiддiлення стояли серед шпитального парку. З високих дерев густо падало пожовкле листя. В "Афганi" ми зовсiм забули про таку дрiбницю, як його збирання. Тут виявилося, що в кожно§ палатки ╓ своя дiлянка яку щоранку треба прибирати. До нашого приходу прибиранням в наметi та закрiплено§ територi§ займалися молодшi призови, але тепер бiльшiсть з них виписали ( тому нас так звали сюди ). Стало зрозумiло, що прийдеться боротися за сво§ права. Прибирати листя ми не стали не тому, що було важко, а по iншiй причинi. Зараз навiть важко §§ назвати. Це просто стан душi, коли ти зна╓ш, що не повинен цього робити.


*** Для людини, яка не служила в армi§ вигляда╓ дивною така позицiя. Але пояснення тут просте: весь устрiй армiйського життя пiдпорядкований чiтко розмежованими обов'язками та правами призовiв, якi нiкому не дозволено порушувати. Вiдповiдно до призову форму╓ться i "кодекс честi та поведiнки" дано§ групи людей, переступити який важче, нiж виконати саму роботу. Заставляти працювати старшi призови ╓ найгрубiшим iгноруванням цього кодексу i справою невдячною: бiйцi все одно знайдуть працювати когось iз менших, зате вiдносини будуть безнадiйно зiпсованi. В таких випадках не наказують, а прохають органiзувати прибирання, а це зовсiм iнша справа.


Хлопчина, який так спритно нас пiддурив, виявився просто шiсткою в руках старших i заслуговував на прокляття свого призову. У "Афганi" за таку провину його б списали в "ЧМО". Атмосфера неприязнi та ворожостi мiж новоприбулими i старшиною склалася вiдразу, i ввечерi ледь не закiнчилася бiйкою. Нам стали погрожувати й обiцяли 'розiбратися'.


Лiкування, як i в Кандагарському шпиталi, заключалося в дотриманнi дi╓ти та перiодичному вiдборi аналiзiв, за результатами яких хворих атестували на вiдправку до реабiлiтацiйного центру. ╥ли в наметах-§дальнях. Потрапити до §дальнi не так просто. Три намети не вмiщали всiх хворих, тому приходилося довго вистоювати в черзi, а коли нарештi потрапляли до столу, страви встигали охолонути. Якiсть та розма§ття вибору обмежувалося кашами з добавками молочних продуктiв i значно поступалося "кандагарському".

Майже кожен мав з собою невелику суму чекiв, якi прагнули помiняти на карбованцi. Це вилилося в справжню проблему. Навiть один до одного мiняли з неохотою, хоча чек був вартий долару. За безцiнь у хлопцiв купували рiзнi дрiбницi, якi вони спромоглися вивезти з "Афгану". Але ми не мали вибору. Всi хто мiг безсовiсно наживалися. Це виглядало принизливо. На вирученi карбованцi купували кондитерськi та молочнi вироби в яких мали найбiльшу потребу, ходили в кафе.


Вночi в наметах топили пiчки. В нашiй - цим займалися "чижики". А у сусiдiв розшарування серед однопризовникiв вiдбулося швидко. Знайшлися ( i багато ) хлопцiв неспроможних бути нарiвнi з останнiми, а тому вимушених виконувати найгiршу роботу. Вони враз "помолодшали" на один призов з пониженням в правах. Така доля усiх слабких та невмiлих в армi§. Тваринний закон - виживають сильнiшi. Майже щоденно до когось iз бiйцiв намету при§здили батьки або рiднi i кожен отримавши дозвiл вiд старости на неофiцiйний вихiд до мiста, ввечерi приносив данину в виглядi вина або рому. Спиртне в палатцi не переводилося. Щовечiр в примiщеннi вiдбувалася чисельна п'янка не дивлячись на хворобу та режим табору. Звiдси, "неуставнi" вiдносини, рукоприкладство до "молодих" i повна безнаказанiсть за злочини.


До старости приходили мiсцевi цивiльнi i просили видiлити людей для виконання певних робiт. Торгiвля "рабами" квiтувала.

*** Не впевнений, що про цей факт нiчого не знало командування шпиталю, але заходи, щодо присiкання вивозу хлопцiв на працю та походiв на прогулянки, не приймалися. Нiяких проблем: одягнув спортивнi брюки та футболку, i через проломи в огорожi спокiйно виходиш в мiсто.


Працювати §здили переважно хлопцi молодших призовiв. Були i постiйнi клi╓нти в яких бiйцi проводили по декiлька днiв. Iнодi ви§зд на працю використовувався, як можливiсть вирватися з шпиталю подивитися на цивiльне життя та заробити грошi. Таким чином, i я, одного разу, спокусившись обiцянкою ввечерi отримати п'ять карбованцiв, напросився попрацювати на складi макулатури. Ми по§хали з молодшим за призовом хлопчиною. Важко сказати чим бiльше був задоволений - ви§здом в мiсто чи безлiччю книг та журналiв. З охотою вiддався пошукам лiтератури та читанню, добре, що роботи мали не багато, тому працював бiльше мiй новий знайомий. Правда, вiдносилися до нас зверхньо, мов до рабiв, з неприхованою неприязню та зневагою. З задоволенням би випустив в нахабнi морди господарiв автоматну чергу, якби трапилася нагода, адже зовнi вони нагадували душманiв, а фактично зараз, для мене, були гiршi за них.


Зате пообiдали в невеличкому кафе. ╥ли справжнiй шашлик з баранини, i почувалися чудово. Повний шлунок заспокоюючи подiяв i я вже не звертав уваги на реплiки з боку роботодавцiв. Ввечерi, в закритому фургонi нас привезли назад. Обiцяних грошей, не отримав, зате мав кипу цiкавих журналiв та книг.


Минуло бiльше двох недiль. Строк достатнiй для того, щоб звикнути до обстановки шпиталю, змирилися з його законами. А коли об'явили чергову вiдправку, в яку ввiйшли бiльшiсть недругiв з намету, полегшено зiтхнули. Разом з ними зникли i проблеми, життя почало входити в звичне русло. Привезли нову партiю i тепер вони, не дивлячись на власнi строки служби, вiдчувалися насторожено. Але не довго, бо тепер нiкому чинити неподобства й наш гурт охоче прийняв в сво§ ряди десантникiв з Баграму.


"Справжн╓" життя в наметi починалося тiльки пiсля вечiрньо§ перевiрки. Проста формальнiсть, а за нею - iнший вимiр. Бiйцi поверталися з мiста й приносили з собою продукти та випивку. Тiльки-но останн╓ прiзвище зачитано i молодшi призови лягали спати, намет наповнював гамiр застiлля, який не рiдко закiнчувався нiчними "розборками" з сусiдами або сво§ми молодшими, в залежностi вiд складу гуляючого гурту. Страждали в першу чергу молодi хлопцi, яких постiйно "виховували" всi, хто хотiв. А iнодi дiставалося i старшим, якщо §х було замало, або потрапили вони сюди з незнайомо§ для бiльшостi частини.


1 грудня. Нiч була повна "жахiв". Весь час на когось чекали. Декiлька разiв в палатку вривалася групи п'яних воякiв з сусiднiх наметiв i шикували "молодих". В окремих епiзодах починали приставати до нас, але ми стояли заодно i це остуджувало §х пил.. Нiч майже не спали, а коли лягали то одяг i чобiт не знiмали...


Наступного дня випав снiг. Настала "справжня" морозна зима. В наметi - холодно та сиро, страви в §дальнi покривалися iне╓м доки ми потрапляли до столiв. Нудьга та туга за друзями в пiдроздiлах заволодiла душами хлопцiв.

Наближалася чергова вiдправка до реабiлiтацiйного центру в мiсто Баграм, в "Афганi". Бiльшiсть з великим задоволенням промiняла б зараз цей шпиталь на прохолодне повiтря гiр Гiндукушу. Рутинне життя шпиталю, яке не скрашували вже нi цивiльнi харчi та мiцнi напо§, нi телевiзор i прогулянки по мiсту - все набридло "до чортикiв". Ейфорiя вiд "союзу" давно минула натомiсть з'явилася ностальгiя по "вiльному життi" в Афганi. I як на зло остаточно "зiпсувалася" погода: зранку - холоднi тумани, легенький снiжок i неймовiрно холодно.


Життя колективу намету залишалося таким одноманiтним. Однi гурти розпадалися, iншi - тiльки утворювалися. Люди шукали собi близьких по духу i за певний час кожний знаходив те, що шукав. Знайшов i я "сво§х" однодумцiв. ╥х було дво╓ i служили вони тут, в ТуркВО. Без тупих армiйських комплексiв, ерудованi i при╓мнi спiвбесiдники, вони стали душевною вiддушиною в свiтi напущеного армiйського бахвальства та надмiрностi, несправедливостi та чванства.


Одного зимового дня, на шикуваннi шпиталю зачитали списки видужуючих, що мали вiд'§здити до реабiлiтацiйного центру. Серед прiзвищ прозвучало мо╓ i бiльшостi друзiв по Кандагару. На збирання дали декiлька годин. Нiби востанн╓ на§да╓мося в кафе ( нещодавно отримали зарплату, тому грошi водилися i не тiльки на §жу), гонець з мiста принiс рому. Переважна бiльшiсть iз вiд'§жджаючих бiйцiв була добряче напiдпитку. Звучали "афганськi" пiснi, натовп вiв себе бурхливо та зухвало, але офiцери нiкого не чiпали, вони розумiли куди ми поверта╓мося.


По дорозi до аеропорту група вели себе шумно. Розмови, пiснi i вияснення вiдносин - все змiшалося в один гамiрливий клубок. Аеропорт. Автобуси пiд'§хали прямо до лiтака. I тут почалося "найцiкавiше". Декому явно не хотiлося летiти сьогоднi. Пiлоти, побачивши такий неорганiзований i агресивний натовп, вiдмовилися летiти й вимагали найбiльш п'яних залишити борт. Але група пiшла на принцип: або летимо всi, або - нiхто. Органiзовано вийшли з лiтака на бетон аеропорту. Умовляння офiцерiв не допомагали, а далi образ та нецензурних викликiв в нашу адресу §х фантазiя не дiйшла, що ще бiльше розворушило натовп. Полетiли образи i в бiк офiцерiв, виникли потасовки. Декому з них це коштувало розбитого носа. Група стала майже некерованою. Саме тодi, на злiтну смугу в'§хали двi авто з озбро╓ною гарнiзонною вартою.


Вигляд хлопчакiв з автоматами ( а iнакше ми i не дивилися на цих "союзних" воякiв) ще бiльше "завiв" окремих хлопцiв. Вийшов командир гарнiзону. Вiн теж не вiдрiзнявся оригiнальнiстю i пообiцяв "афганських бандитiв" посадити на губу. Його генеральськi зорi та слова не вплинули на поведiнку натовпу. Тодi прозвучали накази вартовим солдатам i тi приготували автомати. Справа заходила занадто далеко. Бiльш розумнiшi з нас вирiшили §§ не загострювати, бо могла пролитися кров. Ми дали вивести з групи "зачинщикiв" - п'яних та занадто гамiрливих. Пiсля недовгого очiкування останнi зайняли мiсця в лiтаку. Бiльшiсть митт╓во заснула, iншi дрiмали, лiтак почав розгiн. Прощай Ашхабад...


14. БАГРАМСЬКИЙ РЕАБIЛIТАЦIЙНИЙ ЦЕНТР.


14.1. Три днi в Азатбашi.


Лiтак завмира╓ на смузi. У вiдчиненi дверцята прорива╓ться холодне зимове повiтря. За бортом глибока нiч. Ташкентська земля зустрiча╓ жагучим холодом i пронизливим вiтром. Вiд вигляду бiлого покривала снiгу на бетонних плитах аеродрому, ста╓ немов ще холоднiше. Мерщiй бiжимо до критих тентами "камазiв". В машинi ста╓ теплiше. Пляшка Чемену, що чудом збереглася пiсля "шмону", зiгрiва╓ змерзлi тiла.


Дорога тривалiстю бiльше однi╓§ години закiнчилася перед рядом наметiв. Занурюючись по колiна в снiг йдемо до них. В серединi палатки лише декiлька голих лiжок та бетонна пiдлога. Буржуйка ледь жеврi╓. Наскрiзь промерзлi в авто, вiдчули себе в затишку. Але найгiрше чекало попереду. Виявилося, що нам доведеться ночувати в таких умовах. Довжелезна нiч, здавалося, не мала кiнця. Зiгрiтися - нiде i нiяк, присiсти - нiкуди. Щоб не робив: лежав, стояв чи сидiв, весь час вiдчував холод. Хвилини спливали, мов години, години - виглядали безкiнечними. Про сон всi забули. ╢дине бажання - не замерзнути. Прокляття на адресу мiсцевих командирiв не затихали нi на мить. Через дiрки в стiнах задував холодний вiтер, видуваючи краплини тепла, що йде вiд наших тiл. Присутнi в наметi рухаються, ворушаться, аби хоч як зiгрiтися. Мабуть ще жодного разу в життi я так не хотiв, аби настав ранок. Нарештi почало свiтати. Шаркання нiг об асфальтованi дорiжки навколо палатки зачастiшало.


Снiданок виглядав бiльш, нiж скромним, але пiсля тако§ ночi ми i не чекали вiд цi╓§ частини на бiльше. Вiдразу в голову прийшли думки про першi мiсяцi: гнутi до неможливостi тарiлки та ложки, побитi черпаки та бачки i все - жирне на дотик й брудне. Вигляд страв не додавав апетиту. Переважна бiльшiсть бiйцiв насолоджувалася теплом §дальнi, i випивши чаю, з неохотою виходили на вулицю. Потiм знову була лазня. На цей раз я не мав бажання залишитися без цивiльних речей i з гуртом товаришiв залишився в наметi. За що ледь не поплатився, - "банда" мiсцевих воякiв заставляла солдатiв вiддавати "тiльняшки", футболки, мародерствувала. Скрiзь панувала груба сила.


Нарештi зайняли тепле примiщення казарми де провели залишок дня вiдiгрiваючись i очiкуючи на вiдправку в "Афган"( звiстку про не§ зустрiли ледь не з овацiями). Серед постiйного складу частини зустрiв Камiля А., який воював разом з Пашкою Л. в рейдi на Пандшерi. Всi хлопцi у взводi думали, що вiн вже вдома, але вiдсутнiсть вiйськового квитка, який залишився в Кандагарi не давала змоги тому звiльнитися.

Наступного дня чекали з надi╓ю на вiдправку. Ранком теперiшнiй командир групи, пiдполковник, власноручно прийшов виганяти всiх на зарядку. Довго бiйцi виходили з примiщення на ранковий морозець. Частина хлопцiв вiдмовилася виходити i §х наказали - зачинили в клiтцi за металевими гратами, що були вмурованi на всю довжину казарми. Юрбою пройшли два кола по мiстечку, потiм постояли на плацу i добряче промерзнувши повернулися в казарму. Ввiйшовши до примiщення побачили, як нашi товаришi спокiйно сплять в клiтцi. Я теж пожалкував, що не залишився. I хоча порушникiв дисциплiни не повели на снiданок, вони не багато втратили, зате не змерзли, як бiльшiсть. Пiсля снiданку групi об'явили про завтрашню вiдправку до Баграму, тому весь розпорядок змiнився. Замiсть стройово§ пiдготовки - лiжко, листи, листiвки, вiдпочинок з перервою на обiд та вечерю.


Ранок. Перевiрка особового складу. На дворi, як i вчора, морозно. Сiда╓мо в машини вже добряче пiдмерзнувши. ╥хали досить довго. Вздовж дорогим тягнуться мiстечка i села, але бажання дивитися не виникало - ноги ледь вiдчував, наскрiзь продував холодний пронизливий вiтер. Ташкент. Аеропорт. Знову перевiрка. Сiда╓мо в автобус, який мчить нас до лiтака. Той сто§ть без ознак життя. Так i ╓, щось не узгоджено. Поверта╓мося назад, до примiщення аеропорту. Кiмната, куди нас втиснули, завалена об'§дками та смiттям. Година сплива╓ в очiкуваннi та невiдомостi. Друга спроба. Через льотне поле йдемо до лiтака. Бiля нього вже пораються пiлоти. Машина ожива╓. Злiт. Курс на "Афган". Лише одна година польоту вiддiля╓ всiх вiд зустрiчi з вiйною. Спокiйно засинаю.


14.2. Мiсто Баграм, реабiлiтацiя.


Грунтовий аеродром, на який приземлився лiтак, оточували чудовi гiрськi кра╓види. Мiсто знаходилися в кiльцi високих гiр з бiлими снiговими шапками. Тепле повiтря при╓мно порадувало. З радiстю розстебнули бушлати i юрбою пiшли за старшим в напрямку розташованих неподалiк казарм. Новi будинки справили при╓мне враження пiсля поневiряння по наметах. Реабiлiтацiйний центр тiльки формувався, склад частини постiйно змiнювався, тому окремi примiщення пустували. Прибулу групу розподiлили по пiдроздiлах. Я потрапив в роту разом з бiльшiстю друзiв. Рота одного призову. Швидко знайомимося. У кожного з бiйцiв на лiвiй сторонi бушлатiв написанi мiста звiдки вони родом, що допомага╓ в пошуках землякiв.


Пiсля обiду потрапляю на концерт групи "Каскад". I тут, серед натовпу солдатiв впiзнав знайоме обличчя. Славко! З ним починали службу в Iолотанi, а потiм шляхи розiйшлися. Тепер, поспiшали подiлитися новинами про спiльних друзiв, цiкавилися життям один одного. Ансамбль грав хороше. Чудовий настрiй вiд зустрiчi з товаришем, вiд повернення в "Афган" нiщо не могло зiпсувати. Як добре, що я знову потрапив сюди! Нiякi "союзнi" радощi i привiле§ не могли замiнити нам чистого вiд нальоту неправди та фальшi во╓нного життя.


Служба в новiй частинi виявилася легкою. Працювати заставляли тiльки тому, що в армi§ без цього не можна. Ми робили видимiсть працi, а офiцери закривали на це очi. Всiм добре: солдати при дiлi, розпорядок дня викону╓ться. Правда, шикування порядком набридали, бо вiдбувалися ледь не кожно§ години.


Побутом та харчуванням були задоволенi. Спали на м'яких поролонових матрацах, яких не бачили ще нiде; в казармi чисто й комфортно, мали навiть кольорового телевiзора - диво в "Афганi". Одним словом - сприятлива обстановка для видужання та вiдпочинку. Колектив друзiв склався ще з Ашхабаду. Але з'явилося багато нових добрих приятелiв. Я "обростав" друзями i був щасливий цим. На днях вiдправився в частину мiй земляк i командир вiддiлення Вадим З.. На його мiсце друзi обрали мене. Я став командиром вiддiлення. Цей факт додав впевненостi, багато в чому допомiг перебороти душевний розлад пiсля шпиталю.


14.3. Останнi днi 1984 року.


Якось ротний назначив мене в наряд по кухнi. Спочатку хотiв послати замiсть себе другого, але потiм передумав. Цехи §дальнi, як i всi куди ранiше потрапляв, справили гнiтюче враження ( один тiльки запах чого вартий). Але тепер я тiльки командував нарядом органiзовував його роботу, що зовсiм не важко. Разом з друзями на вечерю взяли м'яса та картоплi й понесли все це добро в намет, що слугував за §дальню. Старшим в нiй перебував земляк i добрий друг Сергiй С.. Повз пiвгодини на столi стояла смажена картопля з м'ясом i присутнiй гурт наминав страву смакуючи кожну ложку.


Весь наступний день наряду провiв з Сергi╓м, перiодично навiдуючись до цехiв, щоб проконтролювати роботу молодших та отримати харчi на обiд. Пiд час видачi продуктiв iз складу, всi консерви, якi лежали без достатнього нагляду, опинялися за пазухою. Тiльки наш наряд розтягнув стiльки продуктiв, що §х вистачило б на снiданок всiй ротi. За декiлька ходок тайник в палатцi наповнився рiзними консервами ( готували запаси на святкування Нового року ). Таким в вiльним у всьому, що стосувалося служби та життя я вiдчував себе вперше в армi§...

...Свобода, така жадана i така при╓мна. Нею переповнений кожен рух, кожна хвилина життя. Не легко дiсталася вона менi, як i кожному з друзiв. ╥╥ весь час приходиться вiдстоювати в, iнодi, навiть жорстокiй боротьбi з старшими призовами, командуванням. Важко зараз молодшим солдатам, але пройде час, i вони, стануть такими як i ми, якщо не гiршими. Солдатське життя незмiнне ось уже на протязi декiлькох поколiнь...


Пiсля обiду, 29 грудня, пiшов снiг. Повертаючись пiсля вечерi, помiтив в повiтрi невеликi снiжинки, що м'яко стелилися на землю. Пiзнiше, коли виправши ХБ, вийшов з казарми, земля вже вкрилася бiлим покривалом. Це послужило сигналом до гри. Всi висипали на подвiр'я. Руки сами потяглися до снiгу i без утоми лiпили, лiпили. Снiжки летiли з рiзних сторiн. Рота на роту, взвод на взвод. Навiть офiцери не лишилися в сторонi. Ми, водночас, вiдчули себе дiтьми забувши про вiйну, про те, де знаходимося.


На вiдмiну вiд звичайних частин, у цiй за розпорядком було два снiданки з iнтервалом в двi години. Пiсля другого з друзями часто засиджувалися в §дальнi. Сергiй С. виявився цiкавим розповiдачем i його iсторi§ викликали загальне схвалення та смiх. Нерiдко заходив ще один земляк дивовижно схожий на М.Боярського. Вони, та Анатолiй Б. в цей перiод стали мо§ми найближчими друзями...


*** Мине чотири мiсяцi i я отримаю такого листа... Здравствуй Кадыгроб А. Извени, что так тебя называю, но имени твоего я не знаю. Пишет тебе друг Анатолия, Женя. Анатолий погиб 15 марта, и мы, разбирая его почту поняли, что это письмо от друга. Не удивляйся, что ответ пишут тебе его друзья. Я не знаю в каких вы были отношениях поэтому решил написать тебе подробно. Толик рассказывал нам о своих баграмских друзьях и встрече Нового года. Говорил, что подружился с ребятами из Кандагара. Погиб Толик в кишлаке на Ургуне ( это недалеко от Гардеза ). Наш взвод "чесал" кишлак и уже в конце, когда выгнали "духов" в "зеленку", пуля из "бура" ( англiйська гвинтiвка часiв першо§ свiтово§ вiйни) попала ему прямо в сердце, какраз он вынул рожок из карманчика в этом месте. Он даже не мучился. Командование послало на "Красную Звезду". Прощай. Женя...


Кiнець року час пiдведення пiдсумкiв...

31 грудня 1363 р., понедiлок, м.Баграм.

Через декiлька годин наступить 1985 рiк, другий рiк служби в "Афганi". Що вiн принесе менi? Можливо щасливу демобiлiзацiю а може стане останнiм роком в життi. В це не вiриться, але...

Минулий рiк став найважчим i найвiдповiдальнiшим перiодом в життi. Можна сказати, що це вирiшальний рiк. Багато випробувань i мало радостi випало на цi 12 мiсяцiв. Рiк перших i важких втрат друзiв: Мишко, Паша, Вася, Саня, Колька... Скiльки §х ще в цьому ряду? Багато пережито i переосмислено. Я сутт╓во змiнив погляди на деякi речi, в iнших - навпаки залишився таким же. Рiк життя в суто чоловiчому колективi викував мiй теперiшнiй характер, волю. Наша нелегка служба, постiйне вiдчуття небезпеки та смерть близьких товаришiв не зробили з мене вбивцю. Я став краще розбиратися в людях, взнав §м цiну. На жаль, переконуюся, що хороших та порядних хлопцiв не так багато як хотiлося б. Однак, тiльки тут хорошi люди стають ще кращими, а покидьки, як правило, не змiнюються. Iнодi вся суть хлопчини проявля╓ться протягом декiлькох хвилин i ти, з радiстю, що не помилився, або навпаки - зi смутком, "вiдкрива╓ш" його для себе. Вимальову╓ться закономiрнiсть: сiльськi хлопцi, в переважнiй бiльшостi, надiйнiше за мiських, а назви великих мiст: як то, Москва чи Ленiнград, звучать як непристойностi, бо ними називають "чмирiв" ( хлопцiв, що втратили людську гiднiсть ). Якби важко не було, а нормальна людина завжди займа╓ сво╓ мiсце у взводi, а слабкi духом такими i лишаються до кiнця служби. Важко дiставалася правда та прозрiння. Не обiйшлося без гiрких розчарувань та душевних мук. Дорогою цiною куплено iстину i треба бути дурнем аби забути цi житт╓вi уроки. Армiя - свого роду каталiзатор в складнiй реакцi§ формування рис людини. Вона прискорю╓ процеси, якi в цивiльному життi розтягуються на роки i да╓ можливiсть оцiнити себе на фонi iнших.

Смерть. Вона декiлька разiв проходила поруч, обдаючи сво§м диханням. Вона забирала знайомих та друзiв, а мене обходила. Везло. Але як оцiнити душевнi втрати вiд загибелi друзiв та знайомих i §х вплив на психiчне здоров'я? Як звикнути до цього жорстокого закону вiйни, та й чи це можливо? Невимiщена злiсть на душманiв не ма╓ конкретно§ форми втiлення, бо §х ми майже не бачимо. Тому помста потрапля╓ зачасту на невинуватих, а це виклика╓ новий спалах вза╓мно§ ненавистi.

Новий рiк наближа╓ться. Хотiлося б зустрiти його разом з друзями по взводу, але; хотiлося б залишити всi непри╓мностi в роцi минулому, але надi мною тяжi╓ недавнiй борг власнiй совiстi. Однак, я оптимiст i переконаний, що наступний рiк стане кращим...


Святковий новорiчний стiл прикрашала велика сковорiдка смажено§ картоплi. Крiм не§ на столi рядами вишикувалися банки i тарiлки з консервованими кашами та овочами. В §дальнi зiбралися зо два десятки бiйцiв роти. Шампанського звичайно не мали, а от три трилiтровi банки мутно§ бражки - найцiннiше наше багатство на сьогоднiшнiй день, з'явилися на столi в потрiбний момент. Все було готово до початку святкування. Запiзнювався чомусь тiльки "Боярський", але двадцять одного не чекають. Пiсля традицiйного поздоровлення та декiлькох випитих келихiв "шуравi фанти", коли бiльшiсть страв були дочиста з'§денi, в наметi забринiла гiтара. Пiснi, шум, гам. Спiзнiлий "Боярський", на нашу радiсть, чудово проспiвав декiлька пiсень. Веселi й задоволенi повернулися в казарму.


Всю нiч не вимикався телевiзор. Зголоднiлi за справжнiми святковими передачами, з насолодою дивилися програму до кiнця. Особливо порадував концерт за участю чудового iталiйського дуету: Аль Бано та Рамiни Пауер. Ранок нового року видався з морозцем. Життя вiдразу ввiйшло в звичне русло, нiби i не було вчорашньо§ ночi. Шкода, що свята такi короткi, особливо в армi§, але для мене вони ще не закiнчилися....


Завтра менi виповниться 20 рокiв. Роки летять. Виявля╓ться життя не таке довге, як зда╓ться коли тобi лише 15. Не встигнеш оглянутися, а попереду вже мало що лишиться, все в спогадах. Поспiшай жити!...

Пiсля остаточного медогляду в перших числах сiчня бiльшiсть з нас признали цiлком здоровими i записали в вiдправку по частинах.


14.4. Кабульська пересилка.


Прощання з друзями завжди болiсне, бо проща╓мося назавжди. I в кожному новому мiсцi служби ти залиша╓ш частку власно§ душi. Вона живе в спогадах товаришiв, що залишилися, вона подорожу╓ разом з ними по iнших гарнiзонах. Чим бiльше ма╓ш друзiв, тим ширше географiя мiсць де ╓ спогади про тебе. Людська особистiсть розчиня╓ться серед iнших, збагачуючись сама i додаючи щось нове кожному знайомому. Воiстину: вiддаючи - отриму╓ш.


Стомленiсть вiд мандрiв давала взнаки. Я переситився ними. Тому не звертав уваги на цiкавi подробицi по дорозi до баграмського аеродрому. Минули розташування десантного пiдроздiлу, потiм ще декiлька невеликих "господарств" аж поки не вийшли на широку злiтку. Команда видужавших бiйцiв сягала сотнi осiб, колона розтягнулася. Першi вже блукали мiж декiлькома АН-12, що стояли бiля смуги, останнi - тiльки-но виходили на бетонне покриття.


Знову тривале очiкування. Злiтали та приземлялися лiтаки, а ми очiкували свого. Нарештi прийшли пiлоти, завантажу╓мося. Короткий розгiн i ось борт набира╓ висоту, описуючи круги над аеродромом. Раптом чу╓мо глухий удар i на якусь мить нiби затихають двигуни. В серединi все обрива╓ться. Пiдбили!!! Але панiка ще не встига╓ охопити бiйцiв, як двигуни знову заревiли на повну потужнiсть. В сторони летять iмiтацiйнi запали. Все в порядку. Стрiмкий пiдйом дi╓ на барабаннi перетинки, спричиня╓ бiль. Постiйний крен робить полiт не зручним. Тiльки-но лiтак пiднявся, як почина╓ться зниження. Пiд нами квартали мiста. 15 хвилин польоту i "борт" приземля╓ться в аеропорту Кабула.


Кабульська пересилка розмiшалася неподалiк вiд злiтки, поруч iз однi╓ю з частин гарнiзону. Декiлька наметiв, §дальня та невелике подвiр'я, оточене огорожею. Сiм дiб разом з друзями чекав 'борт' на Кандагар, сiм дiб нудоти та бездiяльностi. Через цi ворота Кабулу пройшли десятки тисяч бiйцiв та офiцерiв. Кому везло, той потрапляв на лiтак в короткий термiн, а були й такi, що чекали на вiдправку недiлями, особливо взимку.

Кожного ранку з надi╓ю вдивлялися в небо. Очiкували на хорошу погоду та звiстку про будь-який "борт" в Кандагар. Ходили навколо транспортних лiтакiв в надi§ домовитися з пiлотом, втиснутися в салон. Але погода тривала нельотна, лiтакiв в нашу сторону лiтало мало i брали вони переважно офiцерiв, що поверталися з вiдпусток. Хлопцi з iнших мiст поступово розлiталися, а "кандагарськi" все залишалися.


Розпорядок дня: снiданок - лiжко, обiд - лiжко, вечеря - лiжко - одноманiтнiсть i рутина. Все переговорено, переслухано i переосмисленно. Навiть бачити один одного не хотiлося. Всi рвалися в пiдроздiли, очiкували на зустрiч з друзями. Начеб-то i не так далеко, а потрапити до частини нема╓ нiяко§ можливостi. Зранку, сьомого дня очiкування, черговий по пересилцi порадував присутнiх при╓мною новиною про вiдправку транспортного лiтака до Кандагару. Двi години ми не вiдходили вiд борту аж поки його не пiдготували, зате потiм, коли промерзлi, ми влiзли в завантажене продуктами черево АН-12, вигнати звiдти нас вже б не змiг нiхто. Дочекалися. Потужнiй гул двигунiв зазвучав найчарiвнiшою музикою. Лiтак вирулював на злiт...

15. ЗАСТАВА "НАУКА".


1. Похмура зустрiч.


В котрий раз, Арiана зустрiчала мене пiсля повернення iз "союзу", i кожного разу, в обстановцi аеропорту щось невiдчутно змiнювалося. I тепер, вдивляючись в знайомi споруди та смуглi обличчя зустрiчних афганцiв, вiдчував, що в теплому пiсля морозiв Кабула повiтрi, мешка╓ тривога та бiль нових втрат. Минуло два мiсяця, як покинув цю землю, а за такий великий термiн, напевне, вiдбулися значнi змiни.


Бригада стрiмко змiнювала сво╓ обличчя. Зникли ряди старих наметiв, на §х мiсцi зараз було порожньо. Сусiди, розвiдбат, обростав новими каптерками та добротними курилками, а нашi палатки виглядали занедбано. Здивувала вiдсутнiсть хлопцiв, та тiльки в "каптьорцi", вiд Дiми, взнав останнi новини, якi приголомшили: взвод виставився на нову заставу; не було в живих мого доброго товариша i командира Вiктора Х., пiдiрвав себе гранатою Марс, в рейдi загинув Андрiй Н., на супроводженнi - Сергiй. Враз, з головою, "поринув" в пiдзабуте життя Кандагару.


Залишок дня провiв з Дiмою обдумуючи почуте i вже збирався ночувати, як побачив взводного "бронiка". З радiстю обнялися з Андрi╓м Ч. За його словами, пiсля чергового обстрiлу бригади, комбриг вирiшив прикрити частину, створивши застави по зовнiшньому гiрському кряжевi, який вiддiляв кандагарську долину вiд земель белуджiв. 7 роту та "залишки" батальйону виставили на 4 застави. Взвод, разом з мiнбатаре╓ю, утворили "точку" в ру§нах кишлака неподалiк невелико§ рiчки, на самому кiнцi ланцюжка застав. Причому, всi "точки" роти стояли на горах, лише наша - внизу. Штаб батальйону перемiстився на заставу "Мiст".


Дорога 'додому', через незнайомi нежилi кишлаки по розбитiй дорозi не додавала настрою. На душi моторошно, а розмови Андрiя про можливi мiни та обстрiл пригноблювали. Довга вiдсутнiсть на вiйнi давала взнаки. В душу закрався страх i побоювання обстрiлу. Благав долю, аби дала менi певний строк для аклiматизацi§. Фари 'бронiка' висвiтлювали то зруйнованi будiвлi кишлака, то кам'янисту пустелю, аж поки дорога не поповзла по схиловi гори. Машина небезпечно нахилялася набiк, колеса шкребли по камiнню, немов по душi.


Зупинилися серед будiвель кишлака. До "бронiка" пiдходять хлопцi. Вiтаюся з Iгорем Б. та Сергi╓м С., але не бачу на §х обличчях радостi, скорiше байдужiсть. Така зустрiч непри╓мно вразила. В напiвтемрявi йдемо до §дальнi. Тьмяно свiтиться на столi лампа, §жа не лiзе в горло. Нарештi "вдома", та радостi нема╓. Хотiлося розслабитися, але розповiдь Андрiя зовсiм вивела з колi§. Виявилося, що Сергiя К. перевели в ДШБ i всi у взводi впевненi, що то мо§х рук справа. Нiби офiцер, вислухавши мою думку щодо його впливу на молодший призов, так вирiшив. Дурниця?! Взводний давно погрожував Сергi╓вi, мо§ слова не могли стати вирiшальними!


Хлопцi призову, i в першу чергу Вiктор С. ( знущання над ним i вплинули на вiдверту розмову зi взводним) проявили байдужiсть i неприязнь. Переважна бiльшiсть мужикiв вела себе аналогiчно. Лише Тимур виявив увагу до розповiдi про поневiряння по шпиталях. Останнiх цiкавив тiльки як ще один вартовий. В душi вiдчай та образа на друзiв. Нiби серед сво§х, i в той же час - навколо чужi люди. В кiмнатi старшого призову для мене, звичайно, "не знайшлося" мiсця, тому вимушений зайняти лiжко в сусiднiй, де жили молодшi призови. Вечiр. Посеред кiмнати стiл, на ньому - гiрка апельсин, попiльничка. З лiво§ сторони одне з лiжок заслане, поверх - одяг Вiктора Х., нагаду╓ про товариша...


Iз розповiдi Iгоря Б. Вiдразу пiсля виставлення застави разом з саперами на всiх дорогах та дорiжках, розставили мiни та "розтяжки" ( замаскованi гранати, що вибухають вiд обриву дроту, причепленого до кiльця). В той фатальний день планувалася засiдка неподалiк вiд "точки". А взводний по§хав у справах в бригаду, попередньо поставивши декiлька нових "сюрпризiв", про якi ми не знали. Стемнiло, а "бетеера" з офiцером ще не було. Тимур, маючи наказ на проведення операцi§, повiв групу в засiдку не дочекавшись командира ( так бувало часто). На бiду, пiшли тi╓ю дорогою, якою ходили не раз i добре знали розташування на нiй "сюрпризiв". Йшло четверо. Попереду Тимур, за ним Вiктор Х., Алiк Ш. i я. Притискаючись до дувалу з право§ сторони, тихо просувалися в напрямку до рiки. Злощасний дрiт зачепив Алiк...


*** Чи то насправдi хлопцi не знали про нову "розтяжку", чи просто останнiй необережно зачепив провiд - зараз вже не взна╓ш.


Спрацював запал РГД, а то, на "щастя" для вцiлiлих, виявилася вона i за мить, всi лежали на землi, намагаючись уникнути пораження. Нiхто не пiдозрював, що в 100 метрах вiд застави, на дорозi, де багато разiв ходили, може стояти незнайома "розтяжка". Чотири секунди очiкування здалися хвилинами. Пролунав вибух i на голову, та поруч, посипалися шматки металу. Я лежав найближче до гранати, але осколок, що нанiс смертельну рану, дiстався Вiктору. Його зойк та глухий стогiн повернули всiх до тями. Всього один осколок потрапив в цiль, але прямо в область серця. Негаючись помчали назад, по рацi§ попередивши заставу, щоб готували "броню" в бригаду. Але, як не поспiшали й не силкуватися перемогти смерть, вона виявилася сильнiшою. Вiктор вмер по дорозi до шпиталю на руках у Тимура...


... На лiжках, сидять товаришi по взводу. Трива╓ розмова, йде по колу "косяк" i я нiби розчиняюсь в §дкому "кумаровi". Життя знову ставить передi мною задачу - повернути мiсце в колективi. Гублюся в здогадках, як це робити, на кого опиратися. Новi "порядки", пристрасть колишнiх друзiв до наркотикiв, та вiдношення до молодших обурювали...


Iз розповiдi Миколи Д. Коли взвод потрапив на заставу i старший призов отримав повну свободу, наше життя перетворилося на пекло. Взводний не допомiг i не захистив нас вiд свавiлля старших. Пiд час останнього рейду в Кандагар, що пройшов, мов весела мандрiвка, хлопцi набрали багато "плану". Вiдтодi, вечiрнi "бесiди" не обходилися без "планування". Крiм того, пiдроздiл став часто ви§жджати на супроводження в мiсто, бiйцi бували в бригадi, в сусiдiв на заставах i привозили звiдти "плашки" анашi та пакети геро§ну. Повним ходом на "точцi" працював конвей╓р по виробництву браги, причому, ставили i офiцери, якi й були iнiцiатором процесу. Старшi гуляли, а страждали, в першу чергу, ми з Марсом. Особливо дiставалося йому, бо був м'якохарактерний. В рештi-решт, це життя його так затерзало, що вiн не витримав й вирiшив накласти на себе руки. Одного дня, десь пiсля обiду, Марс пропав. Тiльки через декiлька годин пiдняли тривогу i кинулися його шукати. Знайшли хлопця в ру§нах по-сусiдству з заставою. Марс умирав. Рани, нанесенi гранатою, якою вiн пiдiрвався, виявилися смертельними...


*** В жорстокiсть мого призову, хлопцiв, з якими пережив приниження та побо§, не вiрилося. Та факти свiдчили про зворотне. В головi не помiщалося, що за два мiсяцi вiдсутностi колишнi друзi стали такими негiдниками. Але це був мiй взвод i вибирати не доводилося. ... Залишаю чужий менi гурт i йду до Колi Д. - ╓диного хлопця, який зрадiв, коли я повернувся.


2. На заставi.


Основною задачею кiльця зовнiшнiх застав стало запобiгання обстрiлiв бригади i знищення банд душманiв, що займалися цi╓ю справою. Завдяки присутностi "точок", артилерiйськi групи "духiв" вдалося вiдтiснити далi вглиб "зеленки" на бiльш небезпечну вiдстань. А тi, що проникали в контрольовану зону, швидко виявлялись й знешкоджувались за допомогою засiдок, артилерi§ та мобiльних вiддiлiв застав. На рахунку окремих 'точок' в активi числилося по декiлька успiшних спроб знищення таких груп та захоплення трофе§в.


*** 'Духiвськi' артилерiйськi установки, примiтивнi реактивнi мiномети з декiлькома направляючими й акумулятором, не ефективна в во╓нному вiдношеннi зброя, бо рiдко коли ракети потрапляли в цiль, наносила зачасту непоправний психологiчний удар по "шуравi", особливо на цивiльних, створювала атмосферу постiйного страху i небезпеки.


Сторожова застава ?18, - "Наука", розмiстилася в кишлаку бiля пiднiжжя гори. Зверху нас прикривала застава 9 роти. Попереду, вздовж долини рiчки, починалася територiя, що контролювалася "духами". Взвод займав крайн╓ ма╓ток кишлака i мав два пости: один постiйний, де вартували цiлодобово, а другий - виставлявся тiльки на нiч. На другому - влаштована позицiя для стрiльби з гранатомета СПГ-9. Поруч нього розмiщалися 'бронiки' взводу. В сусiдньому дворi, дислокувалися мiнбатарея та взвод розвiдки, бiйцi яких несли варту на сво§х постах. Разом пiдроздiли й утворювали "точку".


Харчувалися бiйцi взводу у власноручно побудованiй §дальнi. Страви готував один iз узбекiв i робив це чудово. Частенько "бронiк" привозив фрукти з застав при дорозi. На подвiр'§ знаходився колодязь, а поруч з §дальнею - гордiсть застави: лазня з парилкою. З усiх новостворених 'точок' тiльки на нашiй можна було нормально помитися, не шкодуючи води. Застава справляла при╓мне враження. Спокiйний ритм життя, нiяких шикувань i якби не "духи", то про кращу службу нiчого й мрiяти. Правда, першi недiлi по виставленню, §§ турбували мiнометними обстрiлами душмани i сво§ раз "помилково" обстрiляли.


Iз розповiдi Андрiя Ч. Одного вечора "Молдаван" зайнявся регулюванням фар 'бронiка'. В повiтрi патрулювали вертольоти, i, мабуть, не всi пiлоти знали про нову заставу, тому прийняли свiтло за "духiвське" вогнище!? Ми тiльки вiдчули, як НУРСи впиваються в стiнки кiмнати та лунають вибухи. Над розташуванням з ревом промчали "вертушки" i знову зайшли на бойовий. В ефiр полетiли матюки, в небо - освiтлювальнi ракети, об'явили тривогу. На щастя, другий залп вдалося попередити. 'Бронiк' "Молдавана" отримав незначнi пошкодження, а сам вiн встиг сховатися пiд броню. Один НУРС, пробивши стелю, ввiткнувся в стiну над лiжком командира мiнбатаре§. Повезло, снаряд не вибухнув, а офiцера не було в кiмнатi ( капiтан виявився з гумором, не став витягати "сюрприз", а використовував його, як вiшалку для головного убора ).


Гарнiзони "точок", залучали до супроводжень тiльки в разi виключно§ потреби. Вiдрiзок дороги вiд аеропорту до "1001" ( включаючи мiсто), пiд час проходу по нiй колон, повнiстю контролювався заставами 3 МСБ(г) та §х мобiльними групами. Звiдси, необмежена можливiсть перемiщення по гарнiзону для наших "бронiкiв", по§здки "в гостi" на сусiднi застави, та ви§зди за "трофеями".


*** Про останн╓ треба сказати особливо. Те, що бiйцi iнших пiдроздiлiв iнодi займалися таким "промислом", я знав, але у взводi цього не спостерiгалося. I от тепер, дiзнався вiд Вiктора С., як вiн та iншi хлопцi спиняли афганськi авто, забирали "бакшиш": годинники, фрукти, рiзний дрiб'язок та наркотики. Мародерством займалися переважно бiйцi з застав, розташованих повз дорогу. Вони контролювали бiльшiсть вантажних перевезень континщикiв до Пакистану. Крiм цього, деякi мали велику поживу вiд продажу афганцям палива, белуджам - патронiв до АКМ та гранат.


Не лишалися осторонь i офiцери. Колишнiй комбат, майор Б., бензовозами продавав афганцям бензин. Проводилися рейди бiльше з цiллю отримання "бакшишу, нiж для виконання во╓нних задач (особливо пам'ятним став осiннiй, коли постраждали майже всi контiни та заможнi сiм'§ в мiсцях, де побували 'шуравi'). Окремi солдати та офiцери бригади погрязли в грабуваннях. Нерiдко, пiсля рейду, офiцери шикували пiдроздiли, обшукували бiйцiв i забирали у них "трофе§", якi потiм присвоювали ( спогади хлопця з ДШБ ).


Не малий вклад в це неподобство вносив i комбриг, що мав невдовзi замiнитися. Вiн, напевне, найкраще знав про подiбнi речi, але закривав не все очi. Можливо, його причетнiсть до справи ( а в цьому майже нема╓ сумнiву ) не давала полковниковi сили навести потрiбний порядок та дисциплiну в вiйську.

Але не завжди продаж та мародерство сходили з рук. Афганцi захоплювали в полон бiйцiв, влаштовували засiдки, скаржилися командуванню.


Iз розповiдi бiйця ДШБ.

Десантники однi╓§ з рот, пiд час рейду, "вiдзначилися" жорстокою розправою над жителями в одному з кишлакiв поблизу Кандагару. Мiсцевi запам'ятали номер "бронi". З того часу, за машиною душмани влаштували справжню охоту. Вона декiлька разiв чудом залишалася не ушкодженою, та все ж таки, в однiй з операцiй, "духи", вичислили i знищили БМП, причому, iншi машини не постраждали.


Iз розповiдi Валерiя М. На заставу Сургар прибув новий командир взводу, лейтенант Б. Незвичнi умови служби та свобода дiй, зiграли з хлопцем поганий жарт. Залишаючись ╓диним офiцером на заставi i тримаючи за опору старший призов, вiн потрапив пiд його вплив. Взагалi, це було нормально. Але, на його нещастя, хлопцi виявилися занадто "розумнi". Застава знаходилася прямо над дорогою. Бiйцi звикли до "бакшишiв" з про§жджаючих афганських автомобiлiв та автобусiв. Можливiсть поживитися ввiйшла в систему. Потроху залучили до цi╓§ справи й лейтенанта.


Одного разу, вiн, та ще дво╓ бiйцiв, спинили автомобiль з незвичним багажем: в будцi знаходилися мiхи з паперами. Бо╓ць, не звертаючи уваги на протести господарiв, почав "перевiряти" §х вмiст. Вiн аж завмер вiд несподiванки, вийнявши звiдти двi повнi жменi банкнот. Жадоба наживи запаморочила розум. Вiдкликавши офiцера в сторону, другий бо╓ць, сержант, порадив застрелити континщикiв, а грошi забрати ( машину та людей легко 'списати', iмiтувавши пiдрив на мiнi). В цiй ситуацi§ лейтенант зробив фатальну помилку. Замiсть того щоб, або послухати сержанта, або вiдпустити афганцiв не кривдячи §х, вiн дозволив хлопцям взяти частину грошей з мiшка й вiдпустив авто. Континщики, як виявилося, мали великi зв'язки в мiстi i вiдразу ж поскаржилися мiсцевiй службi безпеки ХАД. Тi, "вийшли" на комбрига, винуватцiв швидко знайшли i заарештували. Справа набувала розмiрiв серйозно§ сварки мiж "шуравi" та мiсцевою владою, пiдривала наш авторитет, тому хлопцiв вирiшили "вiддати в жертву" - засудити на максимальнi строки ув'язнення. Всi тро╓ потрапили в Особливий вiддiл гарнiзону. Справа для них виглядала кепсько. Лейтенант Б. не витримав ганьби i повiсився в камерi, а бiйцям дали по 5 рокiв в`язницi...


Вiдразу по поверненнi, одягнув хомут вартово§ служби. Вночi варта, а вдень чекали кулемети "бронiкiв", бо залишився ╓диним на взвод. З задоволенням зайнявся улюбленою справою, вiдновлював втраченi навики. Дечому приходилося вчитися заново аби не попасти впросак пiд час стрiльби. Нарештi вiдчув, що потрiбен взводу, що мо§ знання та вмiння чогось вартi. На третiй день по при§здi на заставу, почався рейд. Нас "кинули" за п'ять км вiд "точки" на блокування одного з можливих шляхiв вiдходу душманiв. Хлопцi зайняли оборону на високiй та крутiй горi. 'Бронiк' деякий час перебував разом з групою, а на вечiр ми повернулися на заставу, пiдтримуючи постiйний зв'язок з засiдкою. Так тривало зо два дня. I весь цей час я не вилазив з машини. Ми моталися мiж бригадою, заставами та засiдкою, постiйно перебуваючи в русi.


Вiдчуття небезпеки на§хати на мiну, коли мчали незнайомими дорогами дiяло на нерви. Пiдривiв на той час в межах розмiщення нових застав вистачало. Рятували високi колеса бетеера i екiпаж, як правило, отримував лише синцi та шишки. Але якщо 'бронiк' натрапляв на потужний заряд, броня не витримувала i тодi, дiставалося всiм, а особливо кулеметнику, якого могло буквально 'розмазати' по кулеметах. Це насторожувало, заставляло нервувати. Та "праця" вiдволiкала вiд непри╓мних думок, а зморенiсть не давала довго роздумувати. Дiставшись до лiжка, засинав мов убитий.

Рейд тривав всього три днi i для взводу закiнчився без проблем. Ми не зробили жодного пострiлу, але завдання сво╓ виконали. Бува╓ i таке на вiйнi. Якось, перебуваючи в бригадi, зустрiв приятеля з 7 роти, який розповiв про грудневий рейд до Пасабу...


Iз розповiдi Славiка А.

Пiд час прочiсування винограднику пiд Пасабом рота натрапила на засiдку. Не встигли оговтатися, як пастка зачинилася: шляхи до вiдступу вiдрiзанi - ми опинилися оточенi. Зав'язалася довготривала перестрiлка з "духами". То вони, то ми брали iнiцiативу в сво§ руки i пiсля невеликого затишшя бiй розорявся з новою силою. Так тривало декiлька годин. Позицi§ душманiв знаходилися поруч. Коли стихали пострiли чули, як вони перемовляються мiж собою. У 2 взводi служив таджик-кулеметник. Вiн приймав виклики душманiв i при вогневiй пiдтримцi друзiв вставав на весь зрiст, "поливаючи" свинцем §х позицi§ з ПК, та "приправляючи" пострiли вiдбiрними афганськими непристойностями. "Духи" в свою чергу вiдповiдали подiбним чином. Потiм стрiльба затихала, починалися словеснi дуелi.


Час спливав. Вiн не був нашим союзником, а залишитися на нiч в такому положеннi означало смерть. Добре, що достатньо§ кiлькостi бо╓припасiв "духи" не мали, й iнодi, використовували цеглини, як гранати. У вiдповiдь ми кидали справжнiми - це §х "заспокоювало". Декiлька разiв найвiдчайдушнi хлопцi пробиралися на дах сусiднього будиночку i звiдти короткий час вели нищiвний вогонь. Але душмани використовували гранатомети i смiливцi квапливо поверталися в виноградник. Ротi везло: крiм незначних поранень втрат не мали. Але виходу з ситуацi§ не бачили. Не допомагала i авiацiя. В душу почав заповзати страх.


Повз декiлька годин бою в оточеннi, збоку розгорiвся бiй, який став наближатися. Скориставшись заминкою у душманiв, викликаною дiями сусiднiх пiдроздiлiв, рота змогла почати вiдхiд. Андрiй К. з сво§м ПК прикривав вiдступ взводiв стримуючи спроби "духiв" вести прицiльний вогонь. Я вже проминув небезпечне мiсце, як почувся вiдчайдушний окрик i кулемет затовк. Снайперська куля потрапила Андрi╓вi в голову, митт╓во обiрвавши життя хлопця, але завдяки йому рота вийшла з пастки без втрат...


Рейди та супроводження збирали новi жертви. Кiнця цiй жорстокiй бойнi не було видно. З кожним мiсяцем в вiйну проти "шуравi" включалися "свiжi", добре пiдготованi й навченi, банди та угрупування, а нашi пiдроздiли рiдiли. За озбро╓нням "духи" вже не поступалися, а у вмiннi воювати переважали. Перспективи припинення вiйни розтанули, мов вранiшнiй туман. Вiйна набирала широкого розмаху.


3. Днi i ночi служби.


Крiм вартово§ служби в "обов'язки" взводу входило "виставлення" засiдок в долинi рiки проти мобiльних груп "духiв". На щоденнi нiчнi операцi§ взвод виходив посилений пiдроздiлами 8 роти. Група включала до двох десяткiв бiйцiв, причому бiльшiсть - хлопцi з роти. Вiд взводу на "роботу" виходили призовами: один вечiр збиралися "дiди", iнший - "черпаки". В першу таку засiдку потрапив в кiнцi сiчня. Ще жодного разу не брав участi в таких "заходах", тому цiкавiсть пересилювала побоювання. Коли зовсiм стемнiло група почала рух...


30 сiчня, застава "Наука".

Вийшли. М'яке сяйво мiсяця заливало долину, висвiчувало дорогу групi. Дув холодний вiтерець, який заставляв кутатися в "бушлат". Попереду виднiлися спини бiйцiв дозору i висока постать Валерiя М. з кулеметом. Постiйний зв'язок з ними пiдтримували по рацi§. Доходимо до ру§н яко§сь будiвлi. Зупиня╓мося. Через проломи в стiнах та отвори вiкон гуля╓ вiтер. Взводний вирiшу╓ зупинитися тут. Швидко розбива╓мося на змiни i виставля╓мо декiлька варт. Останнi ховаються вiд вiтру, горнучись до куткiв.Тиша. Думати нi про що не хочеться. Холод, який пiсля стрiмко§ ходи став пробиратися пiд бушлат, надокучав. Повертаюся з боку на бiк намагаючись зiгрiтися.


Пiдiйшов час варти. Оглядаюся навкруги. Вдалинi виднiються вогнi аеропорту, через рiку - невеликий кишлак. Темними плямами видiляються групи дерев та сади - найбiльш ймовiрнi мiсця перебування груп "духiв". Пильно вдивляюся в темну нитку арика. Вiдчуття небезпеки притупля╓ться, натомiсть приходить впевненiсть у власнiй силi. Вiдчуваюся добре. Готовий до будь-якого повороту справи i навiть хочеться, щоб сьогоднi нам повезло, i ми "накрили" б чергову мобiльну групу душманiв. Але час сплива╓, а в "зеленцi" тихо. Ось i змiна. Назад поверта╓мося в темпi. Хочеться швидше пiд теплi ковдри. Рюкзака з бо╓припасами, що так надокучав при русi туди, зараз не вiдчуваю. З гордiстю та радiстю перемоги над власним страхом, повертаюся на заставу...


Застава розбудовувалася i укрiплювалася. Щось робили сусiди, в свою чергу i ми не все закiнчили будувати. Кишлак стояв пусткою. Велике пуштунське поселення колись налiчувало кiлька тисяч жителiв. Зараз тут проживало 3 - 4 сiм'§. Покинутi оселi i мечетi, занедбанi арики та оскверненi колодязi. Окремi речi, що траплялися в будинках, говорили за високий рiвень життя та давню культуру цього народу. Мертвi будинки i чорнота розбитих вiкон були нiмими свiдками трагедi§, що розiгралася колись тут. Чому жителi покинули кишлак? Адже селище белуджiв, яке знаходилося поруч було переповнене. Багато запитань виникало, але вiдповiдi на них не знаходив. Пустеля селища виглядала не зрозумiлою, бо на дувалах i стiнах будинкiв не виднiлося слiдiв вiд куль та снарядiв. Цеглу для будування, ретельно складену гiркою, знайшли на одному iз подвiр'§в. Крiм не§, брали дерев'янi колоди, знiмали ворота та вiкна.


*** Сiм'§, якi жили тут, ставилися до нас без захоплення. На дорозi, що проходила через кишлак, сапери знешкодили двi iтальянськi мiни, i хоча, грунт був твердий, мов камiнь, новi сюрпризи з'являлися регулярно. Воно i не дивно, адже за пiдрив "бронiка" чи авто на мiнi, яку вiн ставив, дехканин мiг отримати таку суму афганiв, що §х вистачало на кiлька рокiв. Якщо людина боялася або не погоджувалася замiнувати дорогу, "духи" погрожували вбити когось iз рiднi, чи брали заручникiв. Тому, виказати мiсце де прихований "сюрприз" нiхто не наважувався. "Шуравi" лишалося покладатися на власний досвiд та iнту§цiю i бути обережними.


На заставi тривало суперництво мiж призовами пiд час партiй в волейбол. Якщо дозволяв час, пiсля обiду хлопцi збиралися на майданчику в серединi сусiднього двору "виясняти стосунки". Гра проходила в доброзичливiй емоцiйнiй атмосферi. Волейбол став ╓диною фiзичною розвагою не пов'язаною з службою. Ввечерi наказ на засiдку...


2 лютого, застава "Наука".

Замiнив Андрiя Ч. на вартi. Влаштувався зручнiше, оглянув "володiння" в передчуттi довгого вартування. Несподiвано здалека долинув рев моторiв i за декiлька хвилин на заставу за§хали чотири 'бронiка'. Про себе подумав, що спокiйно вартувати не доведеться. Так i вийшло. Через 15 хвилин мене змiнили. Засiдка! Йдемо знайомими дорiжками все далi й далi вiд застави. Сьогоднi я, як нiколи, впевнений у власних силах. За плечами рацiя, збро§ та амунiцi§ не вiдчуваю, настрiй романтичний.


*** Засiдка могла стати дуже небезпечною, бо виходили до старого афганського поста, бiля могили мiсцевого святого ( мiсце "славилося" частими зiткненнями з групами душманiв, що вiдходили з Кандагарсько§ долини).


Проминули ру§ни. Вузенький неглибокий аричок не прихову╓ нас, довгi тiнi падають лiворуч. Десь попереду дозор, з яким пiдтримую постiйний зв'язок. В ефiрi тиша - значить все нормально. Раптово прозвучала команда на зупинку, дозор щось помiтив. На мить завмира╓мо, але страхи виявляються безпiдставними. Перевалю╓мо через сопку й виходимо на круту гору. Перед очима нiчний Кандагар. Злiтають в небо ракети, чути гавкiт собак неподалiк та пострiли з автоматiв. Черги трасерiв раз по раз пiднiмаються в небо з рiзних кiнцiв мiста. Десь в центрi мерехтить електричне свiтло, а остання частина долини занурена в темряву. Трохи моторошно. Адже, до сво§х далеченько, а "духiвське кубло" поруч.


Шаленi╓ вiтер, холодно. Варта пильну╓. Поруч сопе Валерiй М., а менi не спиться. Занадто тихо, навiть шакали мовчать, недобре. Ззаду почувся шум. Насторожуюся. В зеленцi промайнули тiнi. Тривога! Вогняний шквал тривав декiлька хвилин i стих так же раптово, як почався. "Зеленка" мовчить. Вичiку╓мо декiлька хвилин. Можливо вартi здалося, та швидше за все з групою духiв покiнчено. Спускатися з гори ризиковано. Командир наказу╓ вiдходити. Вилазку ворога зiрвано, але й ми себе розкрили. Швидко йдемо до перевалу, а звiдти - щодуху додому.


3 лютого.

Гроза.Блискавки пронизують нiчне небо вогняними стрiлами, гучно лунають розкати грому. Все ближче до застави наближа╓ться грозовий фронт. Яскраве свiтло спалахiв боляче рiже очi i водночас вихоплю╓ з темряви величезнi шматки територi§ долини допомагаючи вести спостереження. Великi краплини води раптово зриваються з хмар, з наростаючим шумом падають на землю. Дощ набира╓ силу i стрiмко котиться далi. Гроза закiнчу╓ться. Тiльки вiддаленi громовi розкати та густа вологiсть пiсля короткочасного дощу, нагадують про недавнiй вир непогоди.


Вражений i зачарований, стою на вартi поринувши в романтичний свiт роздумiв та спогадiв. Пригадалася практика, Галка. Днi доармiйського життя гортаю в пам'ятi, мов сторiнки журналу, згадуючи подi§, дати. Ех! Як чудово жилося. I, нiби, незалежно вiд мо╓§ волi, в головi стали складатися рядки вiрша. Час летiв, а разом з ним, бiльшав мiй перший вiрш. Пролетiли три години варти, прийшла замiна, але спати не мiг. Доречно пiдвернувся Коля Д. з яким подiлився та╓мницею. Я все говорив, говорив, намагаючись вiдкрити душу, а вiн, здебiльшого слухав. Такого пiднесеного настрою та легкостi не вiдчував давно. Мозок працював бездоганно. Я блукав по пам'ятi, як по вуличках знайомого мiста, жив минулим...


Наступнi днi, кожно§ варти, новi вiршi з'являлися в блокнотi. Це захоплення переросло в хобi, яке привнесло в життя на заставi новi барви.

Ранок четвертого лютого принiс радiсну для "дембелiв" взводу новину - §м наказували збирати речi. "Десанта" зняли прямо з варти. Вiн зовсiм не нагадував хлопця, що вiдслужив два роки. Форма не пiдiгнана, дипломат вiдсутнiй, необхiднi речi теж. Толiк М. та "Молдаван" зiбралися вмить. Десанта ж, збирали всiм взводом. Знайшли, в "загашнику" не зовсiм старий пластмасовий дипломат, зiбрали по бiйцях бiльш-менш пристойнi туалетнi приналежностi, приготували форму та шинель. Взвод проводив хлопцiв, служба яких тривала вже бiльше 27 мiсяцiв. Радiли за них: дочекалися, вiдслужили. В душi, кожен трiшечки заздрив хлопцям; мабуть, думав про той час, коли i вiн ось так, сяде на "бронiк" й по§де в бригаду, щоб бiльше сюди не вертатися. Прощавайте i щасти вам товаришi!


4. День за днем.


Пiсля вiд'§зду дембелiв i без того невеликий взвод, став зовсiм малим. Ще так "недоречно" почався рейд й Сергiй ╢. та Якуб, по§хали з вогнеметами для пiдсилення пiдроздiлiв батальйону. Вiдверто кажучи, думав, що по§демо ми з Iгорем Б, але взводний вирiшив iнакше. Хотiлося знову побувати в дiлi, "обновити" враження вiд справжньо§ "працi". Довшими стали варти, коротшим вiдпочинок. Взвод виснажувався без поповнення. Вже не йшла мова про рейди та засiдки, якби вартову службу не 'завалити' без поповнення. В строю залишилося сiм чоловiк.


Якось, разом зi взводним, по§хали на "Мiст". Я залишився переписувати програму "навчання" пiдроздiлу на 1984 рiк, а "бронiк" вiдправився в бригаду. Справу скiнчив швидко i, вiд "нiчого робити", вийшов на мiст полюбуватися кра╓видом. Увагу привернула група белуджiв. По долинi, до сво§х домiвок, направлявся гурт афганцiв. Попереду, гнучись вiд ваги в'язанок хмизу на спинi, повiльно сунули лiтнi жiнки, за ними йшли молодшi, а далi - зовсiм маленькi дiвчатка. I кожна несла стiльки дров, скiльки могла пiдняти. Метрах в десяти за жiнками, поважно крокували тро╓ дужих мужикiв з автоматами, якi "охороняли" групу. Таке вiдношення до прекрасно§ половини серед белуджiв ( як i серед останнiх афганцiв) було цiлком нормальним, адже, як говориться в Коранi, - "жiнка - це верблюдиця, що повинна пронести чоловiка через пустелю життя".


Доки спостерiгав, пiдiйшли дво╓ хлопцiв-белуджiв i попрохали пiдписати конверта. Виявилося, що §х товариш вчиться в Харковi й живе поруч зi мною. Фантастичний збiг обставин. Свiт тiсний.

Ввечорi по рацi§ передали, що "бетеер", який §хав з "Оонiвського мiстечка", потрапив в засiдку, потрiбна допомога. Заставу "Мiст" пiдняли по тривозi, наказали готуватися до ви§зду. В повiтрi з'явилися "вертушки", а до мiсця пригоди помчало декiлька "бронiкiв" з ближньо§ застави.

За день так втомився, що на нiчнiй вартi весь час боровся зi сном i ледве не заснув. Приводив себе до тями пострiлами з автомата, хоча було над чим подумати i за що порадiти - завтра взвод вирушав в рейд.


Рейд, на який мали стiльки планiв та надiй, закiнчився негадано. За наказом комбата, взвод мав зайняти будiвлi на "Площi з пушками" i ми вже радiли з цього приводу ( центр мiста, ╓ можливiсть заробити грошi, купити фруктiв та смачного хлiба), але поступив новий наказ i пiдроздiл, повернувся на "Мiст" в резерв командування. Великий облом. Правда, через декiлька годин таки потрапили в мiсто, на заставу поблизу складу ПММ. Виставилися напроти "1001", де провели в очiкуваннi декiлька годин i без пригод повернулися додому.


Наступного дня, ви§хали на супроводження. Зайняли позицiю поблизу бензозаправки. Поруч - два афганських поста на ру§нах будiвель, а через дорогу - абсолютно цiлi жилi будинки, якi вiйна обiйшла стороною. Ранiше, пiд час супроводжень, тут нiколи не виставляли бiйцiв та технiку, але тепер, вiйська перебували навiть в найлюдянiших мiсцях мiста. Душмани не турбувалися про населення i обстрiлювали колони навiть в центральних районах, чого ранiше нiколи не спостерiгалося.


Iз спогадiв Володi М.

Колона наливникiв мчала вулицями мiста. Минули, здавалося, небезпечнi мiсця i тепер могли б розслабитися. Та несподiвано автомобiль, що §хав попереду, почав виписувати по дорозi зигзаги, аж поки не з'§хав з не§ i не вдарився в стiну будинку. Зляканi перехожi поховалися хто куди. Спиняюся i бiжу до водiя. Вiдкриваю дверцi й завмираю вражений побаченим: хлопець мертвий. Куля снайпера пробила його, сидiння та кабiну наскрiзь. На вигорiлу вiд сонця глину дзюркотить струмочок кровi...


Поблизу "бронiка" крутилися гамiрливi дiтлахи, весь час намагаючись щось поцупити. Найбiльше §х цiкавили сигнальнi ракети та дими. Хотiлося зробити бачатам при╓мне, але не мали гарантi§, що цi штуки не потраплять до рук душманiв. Деякi з хлопчакiв, з серйозними обличчями снували вiд "бронiка" до будинкiв i, нiби мiряли кроками вiдстань, що насторожувало ( траплялися випадки, коли таким чином душмани взнавали точну вiддаль до технiки i могли спокiйно вистрiлити з гранатомета). В ста метрах попереду, серед ру§н, сидiти хлопцi зi взводу. Не знаю, як §м там вартувалося, а ми з Вiктором почувалися на вулицi досить не комфортно.


Повертаючись, бiля гiрського кряжу, зустрiли 7 роту та наших товаришiв. Рейд скiнчився. Вiн став невдалим для 'шуравi'. Про результати прочiсування предмiсць Кандагару точно не знаю, але бiйцi роти говорили, що декiлька разiв потрапляли пiд обстрiл. Нi трофе§в, нi втрат рота не мала.


В один з днiв, в тихе життя застави увiрвалася тривожна новина: БРДМ мiнометникiв пiдiрвався на мiнi. I все б виглядало досить непри╓мно, якби не одна пiкантна обставина - на ньому офiцери §здили в Оонiвське мiстечко до жiнок, i повертаючись назад "спiймали сюрприз". Понiвечену машину притягли до застави. Мiна вибухнула пiд заднiм колесом. Пошкодження виявилися настiльки серйозними, що БРДМ ремонту не пiдлягала. Тим дивнiшою виглядала iсторiя з прапорщиком, який п'яний лежав на пiдлозi пiд кулеметами, i де тепер зiяв величезний отвiр вiд вибуху. Не вiрилося, що людина, яка перебувала на тому мiсцi, взагалi могла вижити. Але не дарма кажуть, що п'яним везе. Прапорщик не тiльки не отримав поранення, а й не протверезiв вiд пiдриву, i наступного дня виглядав, нiби нiчого не трапилося. А от комбату та одному з офiцерiв повезло менше, хоча знаходилися вони далi вiд вибуху. Один шкутильгав на праву ногу, а другий - на лiву. Справу з пiдривом, звичайно, вiдповiдно оформили, але бiйцi знали правду i мали привiд посмiятися про себе над невдахами парубками.


В той час, як застава досить мирно спiвiснувала з сусiднiми бандами, вiйна на супроводженнях пiсля зимового перепочинку спалахувала з новою силою. Знову, слiдкуючи за проводом колон по рацi§, з тривогою чули страшнi назви "трьохсотий" та "двадцять перший", дiзнавалися про мiни та фугаси, обстрiли...


Iз спогадiв Валерiя М.

Як завжди, рота на 'бронiках' мчала до сво§х позицiй. Бiйцi сидiли на бронi i оскiльки, навколишнi мiсця добре знали, не дуже пильнували навколо. Несподiвано з переднього "бронiка" впав автомат ( хтось iз молодих бiйцiв випустив його по необережностi). "Мiхалич" ( водiй "бронiка") загальмував i сам вистрибнув за автоматом. В цей час гримнув пострiл. "Духiвська" граната влучила в броню саме напроти мiсця водiя. Оторопiлий хлопець ледве встиг впасти на "бетонку". Зав'язалася перестрiлка, але все скiнчилося добре, не постраждав навiть кулеметник. "Мiхалич" готовий був розцiлувати бiйця за його необережнiсть ( кумулятивний заряд вщент розтрощив сидiння водiя ).


Затишшя в службi закiнчилося 25 лютого. В цей день в розташування прибуло поповнення. Восьмеро нещодавнiх школярiв цiкавими очима дивилися на заставу, на нас. Були серед них i "слов'яни", та бiльше вихiдцiв з Азi§, навiть один чечен. Не встигли хлопчаки ввiйти у двiр, як Сергiй ╢., який в цей час вартував, помiтив вогнянi траси в сторону бригади. Забили на сполох. Я стрибнув за кулемети в "бронiк", Вiктор С. заводив двигуна, а товаришi зi збро╓ю осiдлали броню. Тим часом, на повну мiць "запрацювала" викликана взводним артилерiя бригади та сусiднi мiномети. Стрiляли i з верхньо§ застави. "Чижики" розгублено горнулися до стiнок фортецi, не знаючи, що робити, бо до них нiкому не було справи. Доки збиралися ви§жджати, позицi§ душманiв потонули в гiгантських хвилях пилу вiд вибухiв снарядiв та ракет. Операцiю вiдмiнили. Наступний обстрiл бригади вiдбувся через пiвгодини пiсля першого. Я щойно став на варту, як двi вогнянi полоси знову прорiзали небо. I знову, аргументована вiдповiдь артилерi§. На цей раз трохи довше i, мабуть, успiшнiше, бо установка замовкла надовго.


Життя на заставi з приходом поповнення повеселiшало. Ми познайомилися з хлопцями, нагодували та розмiстили §х, а зранку почалася служба. Вдень навчали хлопцiв стрiляти з вогнеметiв, СПГ; вчили §х кидати правильно гранати та вдосконалювали вмiння стрiляти з автоматiв. Ввечерi, дiлилися досвiдом, розповiдали про життя, службу та традицi§ взводу, несли варту на постах. Весь вiльний час, я з задоволенням, проводив з поповненням. На заставi з'явився ще один новий мешканець - мавпочка Лiза. Вона при§хала погостити разом з бiйцями 8 роти, та так i залишилася в нас. За короткий час §§ полюбили всi, крiм Тимура, який сердився на Лiзу за надмiрну цiкавiсть до всього ( мавпочка рвала папери та фотографi§, що потрапляли до §§ рук ).


*** Лiзу привезли бiйцi ДШБ iз Джелалабаду i "зачислили" у штат пiдроздiлу. Пiсля деякого часу перебування в батальйонi мавпочка пiшла "по руках", i згодом не залишилося взводу де б вона не гостювала. Лiза §здила по рiзних "точках" та пiдроздiлах й скрiзь вiдчувала себе, як вдома. Вона ходила з хлопцями на варту, ви§жджала на супроводження, була навiть в одному рейдi. ╥§ любили i оберiгали, мов талiсман. Н

аступнi два днi "духи" знову обстрiляли бригаду з "зеленки" перед "точкою". Цей факт вирiшив долю застави. Замiсть вiдносно спокiйно§ служби, взвод чекало нове випробування...


16. ЗАСТАВА "НАУКА-2". ГОРА РЕГIГАР.


1. 1 березня 1364 року.


Ранок першого дня весни видався теплим та лагiдним. Нiчна варта закiнчилася, а день для бiйцiв взводу обiцяв бути звичайним, нiчим не пам'ятним, та несподiвано з штабу батальйону передали новину - на заставу §де комбриг з ротою розвiдки. Термiново скрiзь почали наводити порядок. Вiзит комбрига не вiщував доброго для особового складу застави, тому взводний не знаходив собi мiсця, аж поки "бронiк" полковника не в'§хав на подвiр'я. Доки лейтенант рапортував, ми в повному спорядженнi очiкували офiцерiв в розташуваннi взводу.


Комбриг швидкою ходою пiдiйшов до нас i привiтавшись поставив завдання в термiн двi години зайняти оборону на горi Регiгар, що знаходилася в десяти кiлометрах далi на пiвденний захiд, i утворити нову сторожову заставу. З тим, полковник, в супроводi роти розвiдки, взводу танкiв та двох штурмових вертольотiв, помчав далi, а ми кинулися виконувати наказ. Зовсiм не хотiлося залишати затишнi будинки та обжите ма╓ток, але накази не обговорюють. Особливо непри╓мно новина прозвучала для дембелiв, яким лишилося дослужити декiлька мiсяцiв.


...'Бронiк' повiльно повз через арики та виноградники. Немилосердно трясло. Я припав до прицiлiв. Минули плантацi§ виноградникiв i по§хали повз невисокий гiрський кряж, який одним кiнцем впирався в кишлак. З лiво§ сторони, по ходу технiки, простягалася суха кам'яниста пустеля. Над мiсцем виставлення застави баражирували на малiй висотi "вертушки", прострiлюючи з НУРСiв та кулеметiв пiдозрiлi куточки. На бойових позицiях пiвколом, завмерли БМП розвiдки та танки. Повiтря розколювали вибухаючi танковi снаряди. Весь цей фе╓рверк був влаштований для нас. Бронетранспортери взводу зайняли пiсчаний острiвок, пiхота пiднялася на гору. Я залишився на бронi i допомагав вивантажували "скарб" пiдроздiлу. Взводний з комбригом ходили по горi, визначали мiсця розмiщення майбутнiх постiв, потiм керували роботою танкiстiв, що намагалися "пристро§ти" машину на горi. Разом з нами, на наступнi декiлька днiв, залишалася рота розвiдки, доки не ври╓мося в тверду, мов камiнь, афганську землю, збуду╓мо вогневi позицi§.


Невдовзi, комбриг, вiддавши накази присутнiм офiцерам вiдбув до бригади, а трохи пiзнiше, взводний "бронiк" помчав на "стару" заставу за речами. Доки ми були вiдсутнi, на горi Регiгар трапився мiнометний обстрiл. Декiлька мiн впало на позицi§ взводу. Обстрiл нагнав страху бiльше на дембелiв, бо новобранцi навiть не встигли "як слiд" злякатися. Сергiй ╢. з переляку втиснувся в розщiлину, з яко§ потiм з труднощами довго вилазив, багато хлопцiв понабивали носи та ноги, тiкаючи пiд захист валунiв та нiш в горi. Вже потiм, пiсля закiнчення обстрiлу, смiялися i кепкували над друзями, а тодi було не до жартiв.


В першу березневу нiч стояв на вартi з Миколою Д. на самiй макiвцi гори. Чудовий кра╓вид i тиша, при╓мно теплi каменi та легенький вiтерець, немов я десь на вiдпочинку в горах. Перед цим, вiдмiтили при§зд на нове мiсце флягою "шуравi фанти", тому вартувалося добре. Вiднинi, на невизначений час, нашим будинком стали гори, а автомат - невiд'╓мною частиною: працювали i вiдпочивали разом з ним, а його вiдсутнiсть на плечi стала незвичною.


Наступний день показав, настiльки все виглядало серйозно. На заставу прибули сапери з великим запасом мiн, нам привезли величезну кiлькiсть бо╓припасiв та новi види збро§. Взвод отримав два ПК, мiномет, обiцяли станковий КПВТ i все, що захочемо. Командування не шкодувало для пiдроздiлу нiчого. Зате i вимагало багато. Створити з "нуля" заставу, влаштувати три пости спостереження, побудувати будиночки-казарми, §дальню, склади для бо╓припасiв. У взводного голова пiшла обертом, а "чижики", на долю яких випадала бiльшiсть роботи, засумували. Було над чим замислитися i нам. Крiм взводу на новiй заставi з'явилися мiнометники та залишався один танк разом з екiпажем. Мiнометники мали створити одну варту, а танкiсти - стали головним артилерiйським калiбром 'точки'. В цi днi провели додому ще одного дембеля, - Са§да ( як особа з вищою освiтою вiн служив пiвтора року). Але взвод не поменшав, бо доречно, на заставу перевели Валерiя М., у якого не склалися вiдносини з командиром 8 роти.


2. Обжива╓мося.


Щоб уникнути обстрiлiв взводний став пристрiлювати цiлi. Лиш тiльки наступала п'ята година вечора, як тишу порушували вибухи снарядiв та "градiвських" ракет. Ми любили спостерiгати за вибухами, що вогняним фонтаном накривали все навкруги, звикали до жахливо§ "музики" §х польоту. Нежилий кишлак Мардкала, в пiвкiлометрi вiд застави, поступово почав перетворюватися на суцiльнi ру§ни. Але поки що вiн виглядав цiлим. Якось, пiд час тако§ пристрiлки, артилеристи взяли занадто близько. Ми, з друзями перебували в бронi. Вибух вiд якого загойдався "бронiк" змусив насторожитися. Спочатку подумали про мiнометний обстрiл, та новий вибух переконав в помилцi артилеристiв. Снаряд з гаубицi, в випадку влучання, мiг пробити "бронiк" наскрiзь, i усвiдомлення цього додало нам прискорення. Третiй сюрприз вибухнув ще ближче, в якiйсь сотнi метрiв. В ефiр, в адресу артилерi§, полетiли заклики припинити вогонь, а друзi вже лежали пiд бронею. На щастя, четвертого снаряду не дочекалися.


Днi стали насиченими подiями та працею. "Старл╓й" розподiлив людей та назначив старшими постiв: на другому - Тимура, перший - очолив сам, броню - поручив менi. На кожен пост припало по вiддiленню солдатiв i тiльки броня залишилася в меншостi. Згодом, правда, обiцяли дати батальйонного радиста i повара. Праця закипiла. Хлопцi безперервно пiднiмали на гору припаси та матерiали, на постах будували вогневi позицi§, закопувалися в гори, всюди лунали вибухи - то сапери вирiвнювали майданчики пiд будiвництво будиночкiв та окопiв. Так i жили: вдень виснажлива робота, а вночi замiсть вiдпочинку - вартування... i "приколи".


5 березня, "Наука-2".

Ми сидiли навколо вогнища. З гори попередили, що неподалiк буде "працювати" "Повiтря" ( лiтаки ). Ну i хай собi працюють, а нам що з того. Та, чомусь згадалася стара "точка", обстрiл з вертольотiв. Невдовзi почулося характерне завивання падаючо§ неподалiк бомби. Прийшлось негайно тушити вогнище i тiкати пiд "бронiк". Аж двi бомби впали на територiю застави, але чомусь не вибухнули. Чи то не спрацював запал, чи щось iнше, та ця обставина врятувала життя бiйцям першого посту, неподалiк якого впала одна з бомб.


*** Пiвтораметровий хвостовик бомби став нашою "гордiстю" i знаменитiстю. Сюди приводили гостей застави, фотографувалися.


Доки навколо застави стояла охорона сапери виставляли по периметру розташування мiннi поля для захисту вiд несподiванок ( на мiнах загинуть всi собаки точки). Перед пiдроздiлом стояло багато термiнових завдань. Першу, i найбiльш серйозну - проблему з водою, вирiшили вiдразу, взвод отримав два пiвторатоннi РДВ ( резервуари для води ), якi регулярно стала наповнювати батальйонна водовозка...


*** Водовозками служили два старенькi ЗIЛ-130, що снували мiж заставами батальйону. Хоча територiя, по якiй проходили §х маршрути контролювалася нами, часто авто ставали жертвами мiн та фугасiв. Одну машину нещодавно списали по причинi пiдриву, а друга мала стiльки пошкоджень, що ледве "дихала". Праця на водовозках була небезпечною. Крiм мiн на хлопцiв чекали засiдки, що могли трапитися в будь-який момент та обстрiли, особливо в мiстi.


Треба було налагоджувати харчування. Хоча, застава i отримала нову похiдну кухню та повара, але примiщення пiд не§ не мала. Завдання по будування §дальнi взводний поручив менi. Крiм бiйцiв бронегрупи з кожного посту в мо╓ розпорядження видiляли кожного дня по дво╓ воякiв. Першi декiлька днiв вирiвнювали серед скель мiсце пiд будинок, заглиблювалися в породи. Потужний кумулятивний заряд слабо дробив гранiтнi скелi, та все ж, поступово, контури майданчика вимальовувалися. Я мав повну свободу в будiвництвi та органiзацi§ працi, i з задоволенням нею користувався. За мiсяць роботи стiни §дальнi вже стояли.


Спали поки-що хто де. Склад бронегрупи i дехто з старших хлопцiв - в "бронiках", останнi пiд вiдкритим небом, або в тимчасових укриттях. Нам випало найкраще, бо бронетранспортер добре пристосований до житла. На заднiх сидiннях "бетеера" з комфортом можна спати i в чотирьох. Вiдбiй на бронi починався пiсля 12-то§ ночi. Ми майже не вартували, цiлком покладаючись на варту 2-го посту та мiннi поля довкола. Хтось один, правда, сидiв або дрiмав бiля рацi§, а щоб не допустити "випадковостей", мiцно задраювали люки в машинах.


Вечорами, вiльнi з старших призовiв, збиралися на бронегрупi, в одному з "бронiкiв". До нас приходили гостi з роти розвiдки, БМП яко§ стояли поруч декiлька днiв. Гитара, бачок "шуравi фанти" та веселi спогади - ось все, що на той час складало розваги i вiдпочинок вiд працi та служби.


*** Бражку ставили в невеликих бачках мiж двигунами "бронiкiв". Оскiльки застава постiйно перебувала на зв'язку з бригадою двигуни цiлодобово перiодично заводили аби пiдзарядити акумулятори. Таким чином, в баку з брагою пiдтримувалася висока температура i напiй "вигравався" за лiченi години.


На усiх постах тривало будiвництво. Першим почав набувати форми будиночок офiцерiв, розташований бiля першого посту. Там бiльше всього працювало бiйцiв. Другий пост, де керував Алiк Ш., закопувався в скелю. Багато працi коштувало i влаштування танка, якого примостили на макiвцi гори, частково прикрили камiнням та замаскували. Допомагали танкiстам перенести наверх бо╓припаси i постiйно §х поновлювати. Як важко не було, та все ж, через декiлька недiль, нова застава стала невпiзнаною. Вона вже бiльше походила на вiйськове мiстечко. Ми мали усi пiдстави пишатися власною працею.


3. Служба.


Розвiдувальна рота на протязi декiлькох недiль при§здила вечорами на заставу. Броня роти залишалася неподалiк "точки", а пiхота йшла в ближнi кишлаки в засiдку, або розставляти пристро§ для боротьби з мобiльними групами душманiв.


*** Розвiдники називали §х "реалами". Поблизу я цi╓§ штуки не бачив, але взнав, що прилад складався з антен, мiж якими постiйно iснував зв'язок. Варто було людинi чи вiслюку перетнути умовну лiнiю мiж антенами, як це фiксувалося на головному пристро§ в бригадi, що контролював усi "реали". Спочатку ними вмiло користувалися розвiдники, якi засiкали мiсце й виловлювали або знищували "духiв", а згодом, "реалами" стала користуватися майже виключно артилерiя. Справа в тому, що в бригаду, нещодавно прибуло посилення - артдивiзiон реактивних мiнометiв "Ураган" ( установки аналогiчнi "Градовi" тiльки бiльшого калiбру, залп накрива╓ 72 га площi). За короткий час, кожну з машин "прикрiпили" до певного сектору територi§, який контролювався "реалом". Якщо душман потрапляв в зону дi§ пристро§в, з бригади, у вiдповiдний квадрат летiли "сюрпризи". Спочатку пристрiй реагував i на тварин, що стало основним його недолiком, бо гинули, одинокi не виннi вiслюки, барани та верблюди. Цим користувалися душмани, пропускаючи тварин перед себе. Але прибор постiйно вдосконалювали i вiдладжували, тому невдовзi "реали" перестали реагувати на звiрiв. Нерiдко, мов "грiм серед ясного неба", бачили, а потiм чули, вибухи вiд розривiв ракет неподалiк застави i переконувалися в ефективностi свого захисту. Доки влаштовувалися почалася великомасштабна операцiя по прочiсуванню кандагарсько§ долини. Зi взводу в рейд знову забрали групу вогнеметникiв: Сергiя ╢, Якуба, i молодих - Колю Д. та Алхiма.


*** Останнi дво╓ не повернулися назад на заставу, бо при бригадi органiзували спецiальну хiмроту i хлопцi пiсля рейду потрапили туди. Шкода було Колю, i як вiн не намагався уникнути переводу в iнший пiдроздiл, нiчого з того не вийшло. Я втратив доброго приятеля.


Вслiд за турботами пов'язаними з рейдом, на заставi виникли новi клопоти. Сусiдня "точка" - "Слово", тiльки-но почала сво╓ iснування, але не все там вiдбувалося гаразд. Пiсля чергового §§ обстрiлу, "бронiк" помчав на допомогу сусiдам. Застава розташувалася на великому пагорбi поруч з виноградниками та усипальницею релiгiйного лiдера. Ми мали прикрити заставу з боку могили "святого" i органiзувати там посилену варту, доки групу не замiнить iнший пiдроздiл. Поруч з могилою мiстилося поруйноване ма╓ток де i зупинилися. Одна варта зайняла оборону на даху усипальницi, а друга - в ру§нах допомiжних споруд поблизу не§. Я вартував на даху, коли в винограднику вибухнуло. Осколки зi свистом пролетiли над головою. Забили на сполох, всi стали до збро§, очiкуючи на розвиток подiй. В руках тримав новенького ПК, з якого, з задоволенням, випустив всю коробку патронiв в пiдозрiлi виноградники на всяк випадок. Добра зброя завжди дода╓ впевненостi, тому вiдчувався чудово. З iншого посту, в напрямку кандагарсько§ долини, застрочив АГС й за хвилину ближнi ру§ни потонули в вибухах. Ми нiби попереджали, що варту╓мо i зненацька "шуравi" не застука╓ш.


Час спливав в очiкуваннi непри╓мностей й вони не забарилися. Сутенiло. Я сидiв за кулеметами в "бронiку", заодно чергуючи на рацi§. Кiлометрах в п'яти прямо перед собою, пiд горою, побачив характернi вогнянi траси вiд ракет - працювала "духiвська" реактивна установка. Ближня до ворога застава викликала бригадну артилерiю, але та не змогла "накрити" душманiв, оскiльки вони розмiщалися занадто близько до гори: снаряди та ракети перелiтали i падали далi. З застав вiдкрили вогонь з мiнометiв, мiй кулемет теж 'заговорив', хоча до мiсця подi§ кулi не долiтали. Не встигла "замовкнути" установка, як в навушниках почулося скрипiння i в ефiр полетiло: "я м'ятежник, я враг..." i далi набiр непристойностей мiшанiй росiйсько-афганськiй мовi. "Духи" знали частоту радiостанцiй i набралися зухвалостi вийти в ефiр вiдкритим текстом. Не так приголомшив обстрiл бригади, як ця зухвалiсть по рацi§. Це вже занадто. Вороги вiдкрито глузували з нашо§ безпомiчностi. Нiч минула спокiйно, а ранком нас замiнили бiйцi 7 роти.


Вперше пiсля виставлення застави, вiдвiдали сусiднiй кишлак Мардкала. Коротка озбро╓на вилазка включала перевiрку ближнiх осель. Правда, ми з Iгорем, за наказом взводного залишився на бронi. А вiсiмнадцятого березня надiйшла трагiчна звiстка з застави "Слово", правильнiше не прийшла, а прилетiла разом з вертольотом, який сiв неподалiк "точки".


Iз розповiдi Ра§фа.

Взвод мiнометникiв зайняв ма╓ток i усипальницю "святого". На даху мавзолею влаштували позицi§ для стрiльби з мiномета ( там, де два днi тому перебувала наша варта ). Офiцер, разом з двома помiчниками, вовтузилися з мiнометом, як раптом на голови §м впали двi "духiвськi" мiни. Вони прилетiли здалека, бо нiхто не почув звуку пострiлу, але дуже точно. Сержант-таджик загинув вiдразу, а офiцер та Юрiй Д. - отримали важкi поранення. Осквернення святинь люди не пробачають...


*** Iсторiя мала продовження. Справа в тому, що у мiнометникiв служили два сержанти-таджики. Жили хлопцi в невеликому мiстечку на однiй вулицi. Разом призивалися i разом збиралися додому ( §м залишилося дослужити пiвроку ). I от тепер одного з них вбили, i другий попросив командира, аби його включили в групу бiйцiв, що вiдвозила тiло загиблого додому. Повернувшись через деякий час назад у пiдроздiл, хлопець невдовзi теж загинув, причому зовсiм безглуздо. Вiн не встиг вистрибнути з палаючого ГАЗ-66, коли в тому вiд необережно§ поведiнки з вогнем спалахнули додатковi заряди до мiн, Деякi хлопцi з числа присутнiх в кузовi авто отримали незначнi опiки, а йому не повезло i другий "цинк" повезли в те ж саме мiстечко. Доля людська...


4. Свята та буднi.


Наближався новий 1364 рiк за мусульманським календарем. Розквiтли чудо-кущi i поплив далеко навколо дурманящий "запах весни". Навiть до нас, "на гору", вiтерець приносив п'янкий та напрочуд при╓мний його подих. Перiодично бiйцi взводу §здили митися в лазню на стару заставу. Тут, одного разу, я зустрiв земляка - нового замполiта батальйону. Офiцер прибув в пiдроздiл нещодавно, але встиг "вiдмiтитися" новацiями гiдними заздростi "союзного тилового щура".


*** Зампотил ледь не став жертвою власно§ iнiцiативи у нас на заставi. Як i бiльшостi старих офiцерiв, щойно прибулих в "Афган" i за всю службу в армi§ не "нюхавших пороху", майор вирiшив внести особистий вклад в знищення "ворогiв революцi§". Йому дуже подобалося керувати дiями артилерi§. Пiд час коректування офiцер перебував на четвертому посту, що займав позицi§ на горi прямо над кишлаком. I одного вечора, викликавши артилерiю, навiв §§ так неумiло, що снаряди почали влучати в гору i вибухати на територi§ "точки". Вiд смертi майора врятувала розщiлина, куди вiн встиг заховатися. Iз-за помилки офiцера могли загинути бiйцi варти.


21 березня ввечерi "проводжали" старий рiк. Несподiвано зi сторони варти мiнометникiв, яка знаходилася найближче до кишлака, почулися пострiли. Полетiли черги трасерiв в небо та в селище. Нiби, поруч з пострiлами наших АКС вiдчувалися хлопки "духiвських" АКМ: подiя нагадувала обстрiл. Але сьогоднi наступав "новий рiк", i тому, усi були переконанi в iнсценуваннi. Однак, бригадну артилерiю викликали, а вибухи снарядiв прозвучали, як салют до свята. Згодом гуртом вiдвiдали розвiдникiв, якi сьогоднi при§хали в засiдку.


А невдовзi настав день весняного "Приказу". Двадцять шостого березня, ввечерi, по рацi§ дiзналися про його порядковий номер. Передостаннiй для нас i дембельський для друзiв Тимура, Сергiя ╢., Андрiя Ч. та iнших. З цього приводу усi зiбралися в будиночку друго§ варти. Святковий стiл прикрашали салати з капусти та млинцi з кремом - шедевр мiсцево§ кухнi. Ми випроводжали товаришiв в iнше життя, бажали §м удачi. Згадали Вiктора Х.. Яке безглуздя загинути за три мiсяцi до закiнчення служби! Прийшов взводний, поздоровив усiх i посидiв з нами. Варта сьогоднi була органiзована ретельнiше, нiж завжди, тому могли спокiйно вiдпочивати. Як заведено, серед ночi вiдбувся салют на усiх заставах. На багатьох "точках", трапилися "обстрiли" i артилеристи не мало попрацювали, та не жалкували з цього приводу. Бригада салютувала бiйцям, якi дожили до цього радiсного дня.


Вартову службу налагодили на високому рiвнi. Вночi чергувало дво╓ сержантiв, якi перiодично обходили пости i ловили сонних вартових. На супроводження та на операцi§ пiдроздiл не вiдволiкали, давали можливiсть прижитися на новому мiсцi. А на заставах при дорозi, на вiдмiну вiд нас, хлопцi кожного дня були пiд прицiлом. Пiд час чергового супроводження в восьмiй ротi трапилася трагедiя...


Iз розповiдi Валерiя М.

На одному з супроводжень чотири бiйцi 8 роти, як завжди, пiшли займати позицiю на даху мечетi. "Бронiк", що висадив пiхоту, по§хав на розворот. Коли, через декiлька хвилин, iз бронi спробували зв'язатися з вартою, вiдповiдь не надiйшла. Всiх хлопцiв знайшли вбитими. Засiдка спрацювала надiйно. Стрiляли зверху впритул. "Духи" забрали зброю та бо╓припаси i зникли. Безсила лють товаришiв вилилася в тривалому обстрiловi ближнiх будинкiв, але вона не могла повернути хлопчакiв до життя...


В "Оонiвському мiстечку" в цей мiсяць трапився iнший випадок. Мiстечко охороняли бiйцi 8 роти. Крiм офiцерiв та §х жiнок, в мiстечку служили бiйцi термiново§ служби - охоронцi при радниках. Вони "служили" в афганськiй армi§, тому отримували зарплату "афганями", що в переводi на чеки перевищувало нашу в декiлька разiв. ╥х служба докорiнним чином вiдрiзнялася вiд нашо§: мужики мали добротнi продуктовi пайки, купалися та разом зi сво§ми "патронами" в чудових басейнах, жили в будинках з кондицiонерами. Ризикували не бiльше нашого, але служили, як "бiлi люди".

Татарин на прiзвище Гiбадулiн, що не входив до числа "вибраних", завiв знайомства з мiсцевими 'бiзнесменами' i продавав тим бензин. Причому дiяв один, без пiдстраховки та обережностi. I одного разу, з чергового походу з канiстрами, вiн не повернувся. Хватилися хлопця тiльки вранцi. Кинулися на розшуки, через його знайомих "вичислили" мiсце дi§, але крiм чiтких вiдбиткiв пiдошв чобiт великого розмiру нiчого там не знайшли.


В останнiй день березня погода пiднесла сюрприз. Прокинувшись, зi здивуванням помiтив, що на небi не видно сонця, а усе воно затягнуто хмарами. Почав накрапати дощ. Перший дощ в цьому роцi. Вiн виглядав такою ж дивиною, як вдома снiг в травнi. За мить дощик перетворився на зливу. Потоки води та камiння ринули вниз з гори, змiтаючи усе на сво╓му шляху. Ми ледве встигли вiдвести загрозу затоплення нашого будиночку, а бiля "бронiкiв" на короткий час утворилося невелике озерце. Така, дивна для цих широт погода, протрималася декiлька днiв. А четвертого квiтня ми стали свiдками пилового бурану.

Насувалася гроза. Чорна хмара загрозливо висунула з-за обрiю. Вмить запанувала тиша. Жара, яка ще пiвгодини тому не давала спокою, зникла. Хмара швидко росла в розмiрах. ╥╥ брудно-сiрий колiр в мiру того, як вона наближалася, свiтлiшав. Швидкiсть фронту, навiть здалеку, виглядала жахливою. Першi кишлаки, якi трапилися на шляху хмари, потонули в сiрому туманi. Вiтер шаленiв. Пориви вiтру розхитували броню, пiсок шкрябав по поверхнi, але герметично закритi люки витримали непогоду i не пропустили пил в середину. За якусь хвилину вiтер стих. По бронi задрiботiв дощик..


5. Кишлак Мардкала та його жителi.


Крапка на командирськiй картi за минулий час набула вигляду жило§ та цiлком бо╓здатно§ застави. Повнiстю закiнчилося будування та обладнання постiв, яких нараховувалося аж п'ять, "бронiки" розмiстилися в просторих капонiрах, обладнали мiсця та окопи для стрiльби з усiх видiв збро§, яку мали в арсеналi. На бiльшостi варт закiнчувалося будiвництво жилих будиночкiв. Готова §дальня, добудовували комору. Лише у нас, на бронегрупi, стiни будiвлi ще не пiднялися на проектну висоту. Але я не поспiшав, бо житлом для нас продовжували слугувати 'бронiки'.


Тепер на перший план, для "молодих", вийшла вiйськова пiдготовка, а для нас, "дiдiв", з'явилася можливiсть ближче познайомитися з сусiднiм кишлаком Мардкала. Якщо першi вилазки проходили пiд пильним наглядом взводного з усiма пересторогами, то зараз, досить добре вивiдавши всi закутки поселення, почувалися в кишлаку, як у себе вдома. Вишукуючи матерiал для будiвництва, не забували i про предмети вжитку. Наш побут ставав затишнiше вiд ламп, меблевих дрiбниць та "екзотичних" предметiв, яких вдосталь знайшли в найбагатiшому помiстi кишлака - будинку мули. Вiн мав з десяток кiмнат на рiзних рiвнях i, на вiдмiну вiд убогих мазанок дехкан, вражав меблями та предметами, яких нiде крiм нього не зустрiчали. В численних мечетях знаходили кольоровi плакати на релiгiйнi теми, якi теж ставали сувенiрами. А одного разу Андрiй А., в черговий раз оглядаючи будинок мули знайшов схованку речей: кипу релiгiйних книг, примус, пiчку, кинджали, рiзноманiтнi склянки з незрозумiлим змiстом (скорiше за все - лiки), скриньки та розкладне крiсло. Була серед знахiдок i велика колекцiя монет. Все добро, яке нам могло згодитися, потрапило на заставу.


За такi вилазки "влiтало" вiд взводного, але заборонити вiдвiдини кишлака вiн вже не мiг, бо крiм речей та будматерiалiв, там вцiлiли колодязi, справжнi "душi" ( спецiальнi примiщення бiля колодцiв з резервуарами в якi по глиняних жолобках наливали воду i милися пiд §§ струменем, що витiкав як правило, збоку на рiвнi голови та колiн, а не зверху ) та арики, з незмiнними при них шовковицями.


Вилазки набували широкого розмаху та довготривалостi в днi, коли командир ви§здив з застави у справах. Тодi, ми пропадали в кишлаку по пiвдня i виходили звiдти тiльки пiсля того, як патрулюючi "вертушки" починали нами "цiкавитися".

Одного разу знайшли занадто далеко ( поселення тягнулося на декiлька кiлометрiв аж до рiки ). I хоча всi мали автомати, йти далi у мене бажання не виникало. Декiлька хлопцiв перейшли рiку, але все тi ж "вертушки" примусили повернути назад i сховатися в будiвлях кишлака. Похiд мiг закiнчитися сумно, бо неподалiк в сусiдньому селищi знаходилося одно з бандформувань ( про це взнали згодом пiсля повернення ).


Прогулянки по кишлаку стали системними. В цей час саме починалася пора iнтенсивних весняних робiт в садах та виноградниках, i iнодi, натрапляли на групи працюючих дехкан. Звичайно, ризик був, але поки що "духи", а вони, напевне, слiдкували та придивлялися до застави, не хотiли "псувати вiдносини" з "сусiдами". Згодом трапилася ще одна подiя, яка сприяла налагодженню мирного спiвiснування мiж "шуравi" та тутешнiми афганцями.


Якось вранцi по рацi§ передали про при§зд, високо§ делегацi§ на чолi з командиром афганського корпусу та нашими радниками. I через годину до Мардкали примчала колона сарбозiв. З агiтацiйного БРДМ линули звичнi вже мелодi§ нацiонально§ музики. Через двi чи три пiснi, лунали заклики мiсцево§ влади до населення провiнцi§. Динамiк надривався. Бiля "бронiка" сарбози поставили намет для офiцерiв. Ще декiлька одиниць бронетехнiки стояли неподалiк, а §х екiпажi ховалися вiд сонця в тiнi кишлака. Так почався великий "День миру". До дванадцято§ години дня навколо афганського намету зiбралися i розсiлися прямо на землi 42 старiйшини з навколишнiх кишлакiв. Пiсля кiлькох годин переговорiв, що проходили в емоцiйнiй обстановцi, вдалося домовитися про угоду, згiдно яко§ дехкани зобов'язалися не допускати на територiю сво§х кишлакiв банди моджахедiв та органiзувати загони самооборони, а "шуравi", обiцяли не вести вогонь по §х поселеннях. Про це нам повiдомив агiтатор зi штабу армi§, що iнформував заставу про досягнутi домовленостi i попереджав всiх бiйцiв про вiдповiдальнiсть за §х дотримання. Якщо сталося б так, як говорив цей пiдполковник, - кращого годi й бажати. Але життя невдовзi порушило iлюзi§ щодо виконання умов. I одними з перших це зробили ми.


На заставi, на кожнiй вартi, були визначенi сектори обстрiлу i час, коли дехкани могли там працювати. Можливо, не всi знали про домовленостi, можливо, щось iнше, але працюючих афганцiв спостерiгали i пiзнiше визначеного строку. Спочатку обмежувалися попереджувальними пострiлами, але потiм, коли серед простих роботяг стали помiчати пiдозрiлих молодих мужикiв ( оптичнi прибори в §х руках не залишали сумнiву про намiри), наша поведiнка стала бiльш жорсткою: вiдкривали вогонь на знищення.


6. Спекотний травень.


Десятого травня, закiнчили будiвництво житла на вартi. Наш будинок став мiсцевим "шедевром". Пiд самий дах закопаний в пiсок, в серединi вiн був оббитий чорним утеплювачем для палатки i виглядав, як затишне кафе. Дах ми вкрили шаром глини, натягнули маскувальну сiтку. В ╓динiй кiмнатi поставили тро╓ двоярусних лiжок та "трофейний" стiл. Разом з завершенням будiвництва, зникла бiльшiсть проблем. Турбот по службi практично не мали, а нудьга, що поки-що вiдступала пiд натиском подiй та працi, заволодiла заставою. Тепер з радiстю б по§хали i в супроводження, i в рейд, але нас туди не запрошували.


Потроху почали "закручуватися гайки" у вiдношеннi з молодим поповненням. Алiк Ш., екiпiрувавши особовий склад варти, з бо╓припасами та в бронежилетах, все частiше став ганяти хлопцiв по територi§ застави за дрiмоту на вартуваннi та за нiчне харчування (цiлий "склад" консервiв нещодавно знайшли поблизу 2 посту). На п'ятидесятиградуснiй жарi бiйцi "вмирали" вiдразу пiсля перших ста метрiв кросу, але покарання виглядало справедливим i "гуманним". Якщо мiй призов за такi речi нещадно били, то §х наказували тiльки "згiдно уставу". Це був великий прогрес у вiдносинах мiж призовами. Биття ( за виключенням окремих випадкiв ) та п'яних "приколiв" нiхто з мо§х друзiв зараз собi не дозволяв. Та було iнодi достатньо i одного разу, щоб жорстоко розплатитися за це.


Iз розповiдi Iгоря Л.

Був у взводi один туркмен з весняного поповнення, що зовсiм не розумiв, чи симулював знання росiйсько§ мови. На вартi його часто ловили сонним i нiякi погрози та умовляння не дiяли. Однi╓§ ночi, перевiряючи варти, впiймав його сплячим. Не стримався i трохи побив хлопця, аби привести до тями. Згiдно положення, мав би написати рапорт, за що бiйцевi "свiтив" трибунал, але пожалiв i дарма. Туркмен, при першiй нагодi, пожалiвся замполiту батальйону ( безкомпромiсному борцевi з не статутними вiдносинами ) i мене ледь не посадили у в'язницю. Обмежилися тим, що розжалували в рядовi.


*** Iгор iз-за цього випадку вимушений служити до лютого мiсяця, не дивлячись на двi нагороди та три поранення. Боротьба з "дiдiвщиною" часто йшла на шкоду службi.

У iнших пiдроздiлах батальйону й бригади, вцiлому, в цей рiк, було занадто багато засуджених до в'язниць та дисбатiв за "нестатутнi вiдносини". За даними того ж замполiта вiд рук сво§х товаришiв з сiчня по травень загинуло 16 хлопцiв. Особливо багато стало смертей в зв'язку з тим, що весняний призов прибув переважно з Кавказу, Поволжя та середньоазiатських республiк.


Розгоралися цiлi битви мiж старшими призовами "слов'ян" та молодшими "мусульманами". Правда, траплялися випадки, коли ворогували мiж собою i однопризовники. Так, на однiй iз застав 7 роти, азербайджанець застрелив вiрменина. Той отримав листа i зачинився в §дальнi читаючи його. Другий, дуже хотiв §сти пiсля змiни варти, i став вломлюватися в зачиненi дверi. Вiрменин вiдповiв щось грубе i азербайджанець скористався збро╓ю: по зачинених дверях випустив чергу з автомата, в результатi - смерть одного i довгi роки ув'язнення для iншого. Виросли втрати не пов'язанi з бойовими дiями i серед офiцерiв. В восьмiй ротi на заставi "Мiст" втопилися дво╓ лейтенантiв. Вони добряче випили i пiшли купатися на канал. Обох затягнуло в шлюз, де §х тiла знайшли через два днi.


Тим часом, несподiванi змiни вiдбувалися в станi ворогiв. Деякi банди, що ранiше воювали проти, змiнювали орi╓нтацiю i починали громити сво§х соплемiнникiв. Одного разу, коли взводний "бронiк" §хав в бригаду, на дорозi до "Арiани" зiткнулися з озбро╓ними душманами, якi спокiйно сидiли на новенькiй "Тойотi" ( ми ще не знали, що бандформування Iсматова перейшло на "сторону офiцiйного Кабула" i зараз патрулювало дорогу до мiста). Не пам'ятаю який вираз обличчя був тодi у мо§х друзiв, а на мо╓му застиг страх, здивування та цiкавiсть водночас, але "духи" дружньо посмiхалися. Нiколи ╓вропе╓ць не збагне схiдну людину: вчора лютий ворог, сьогоднi - товариш по збро§. Фантастика!


Закiнчувався строк служби в Афганi командира взводу - старшого лейтенанта Коблова М.М.. Вiн вiдслужив тут два роки i чекав на замiну. Оскiльки застава знаходилася найдалi вiд бригади в вiдносно спокiйному мiсцi друзi та приятелi офiцера iз нашого батальйону та iнших частин часто при§здили "в гостi". Такi вiдвiдини iнодi затягувалися на декiлька днiв. Офiцери пиячили в будиночку командира, а група бiйцiв на чолi з Валерi╓м М. гнала §м горiлку в кишлаку. З цього мали хорошу нагоду займатися власними справами, не турбуючись про вiдповiдний контроль з боку взводного.


На днях прибув на заставу новий офiцер, лейтенант К., який поки-що придивлявся до служби та знайомився з особовим складом. Доречно прийшли нагороди бiйцям та командиру. На нагородження вiд застави по§хала велика делегацiя. З орденами повернулися взводний, Андрiй А. та Середа В., Валерiй М. - отримав медаль. З цього приводу вiдбулося святкування за всiма правилами.


Iз спогадiв Валерiя М..

Пiдроздiл прочiсував кишлак неподалiк вiд застави "Елеватор". Пiсля довгих годин руху командир дав наказ на привал. Розмiстилися в гранатовому саду пiд деревами. Я, як i бiльшiсть хлопцiв призову, а ми тодi ще були "чижиками", вiдразу почав дрiмати. Поруч розмiстилися дво╓ узбекiв i розiгрiвали на невеликому вогнищi консерви, а мiй однопризовник Муравйов ( "Мурав╓й") збирав сухе гiлля.

Перша мiна впала за спиною одного з узбекiв, коли той присiв бiля вогнища. Хлопець впав вперед чудом не потрапивши в вогонь. Один з осколкiв боляче вдарив мене в щоку. Не встиг я пiдхопитися, як друга мiна впала прямо пiд ноги "Мурав'ю". Хлопець впав, мов пiдкошений.

Оглянувся - навколо нiкого з друзiв. Пiд деревами позалишалася амунiцiя, бо╓припаси i, навiть, зброя, а товаришi зникли. Хватаю кулемет i бiжу до "Мурав'я". Пiдбiгаю, i бачу як з горла непритомного хлопця з дiрки розмiром в три копiйки б'╓ фонтан кровi. Роздумувати нiколи пiдхвачую його на руки. Поруч з'являються хлопцi з плащ палаткою i пiдхоплюють пораненого узбека, ще дво╓ старослужачих збирають залишену зброю, а новi мiни продовжують падати в саду.

Мчу що ╓ сили до сусiднiх ру§н. Долаю тридцять метрiв, падаю. На голову знову сипляться мiни. Пiдхоплююся i мчу до винограднику. "Мурав╓й" не пода╓ ознак життя, руки вiдвалюються, але бiжу таки. В виногарднику зустрiчаюся вiч-на-вiч з командиром роти старле╓м В. Бiйцi займають кругову позицiю, чути шум пiд§зджаючих "бронiкiв". Весь кровi доповiдаю командировi про сво§ дi§, а пораненого товаришi понесли до бронi ( на жаль хлопець помер в шпиталi вiд численних ран).


Перед вiд'§здом додому офiцер вишикував особовий склад взводу i особисто прощався з усiма. Офiцер залишав пiсля себе бiльше при╓мних споминiв. З ним ходив в сво§ першi супроводження та рейди; вiн був вчителем i старшим товаришем. Ми потисли руки, i розлучилися, як добрi приятелi.


7. Прибуття 4-го батальйону.


В один з квiтневих днiв бригаду облетiла звiстка про прибуття нового ( четвертого за рахунком ) мотострiлкового батальйону. Про необхiднiсть пiдроздiлу говорили давно i тепер чутки втiлювалися в реальну силу. Прекрасно укомплектований технiкою, добре озбро╓ний i навчений ( так говорили офiцери ) пiдроздiл значно посилив бригаду. До цього часу воюючих колективiв в частинi залишилося в обмаль. Перший та третiй батальйони стояли заставами, а другий, разом з ДШБ та розвiдротою, не справлялися з масштабами операцiй.


Але командування 4-го батальйону, вiдразу по при§здi на мiсце, почало "показувати характер". ╥х комбат вiдмовився вiд допомоги мiсцевих офiцерiв, i вирiшив воювати вiдповiдно сво§х поглядiв. Цiлий мiсяць батальйон знаходився на полiгонi, де бiйцi звикали до нових для них умов, вчилися вести операцi§ та вдосконалювалися в умiннi стрiляти. Звичайно, те, що пiдроздiлу дали час на аклiматизацiю стало доброю ознакою серйозного вiдношення командування до, так звано§, "iнтернацiонально§ допомоги" "братньому" народовi. Але подi§, що вiдбулися невдовзi, частково спростували цей факт. Одного дня, по рацi§ на заставу передали про зникнення хлопця, який не витримав побо§в старших i побiг свiт за очi.


*** Такi випадки траплялися й ранiше, i, практично, нiколи, хлопця, що втiкав, не знаходили. Вiн потрапляв до рук душманiв, а подальша його доля ставала невiдомою. З цього приводу треба сказати про двох колишнiх солдатiв з ДШБ бригади, якi втекли на БМП до моджахедiв за власним бажанням. Прiзвища §х: одного Риков, другого - Хваня. Вкрадену бойову машину швидко знайшли, а нещодавно об'явилися i хлопцi. В книзi, яку розповсюджувало полiтуправлiння бригади описувалися §х шляхи повернення з полону. Там писали, як Риков та Хваня ( геро§чнi молодi люди!) ризикуючи життям, прибiгли до посольства в Лондонi, про §х поневiряння в полонi. Хлопцiв ставили як приклад "радянського" патрiотизму. Ось так бува!


На пошуки втiкача пiдняли вiльнi вiд гарнiзонно§ служби пiдроздiли та авiацiю, але перша й друга доба пошукiв закiнчилися безрезультатно. На третiй день, вiд афганських вивiдникiв, довiдалися, що хлопець знаходиться в кишлаку, неподалiк застави. Ми про це не знали, коли вранцi, здiймаючи куряву, на заставу примчала рота розвiдки. "Броня" залишилася бiля застави, а пiхота швидко попрямувала в напрямку рiки. Пiдроздiл повернувся через двi години, "прочесавши" кишлак i нiчого не знайшовши. Але наказу на повернення в бригаду рота не отримала, а залишилася на мiсцi. I тут ми стали свiдками захоплюючого видовища.


Здалеку почувся шум двигунiв десяткiв бронетранспортерiв: до застави пересувалася бойова колона 4 батальйону, посилена взводом танкiв. Командування нового батальйону отримало наказ провести показову операцiю. Прикрощi для бiйцiв почалися до початку справи. При пере§здi через арик, заповнений до верху водою, безнадiйно застряли в багнюцi декiлька танкiв i, як §х не намагалися витягти, добу екiпажi провели в полонi багнюки.


Перед заставою промчали бiльше п'яти десяткiв "бронiкiв" i взяли курс на кишлак. В ефiрi лунали чiткi команди, батальйон рушав на серйозну операцiю. Якби не знати в чому рiч, то можна подумати, що почина╓ться великий рейд. Ми сидiли бiля БМП розвiдникiв i з задоволенням слухали, як бiйцi оточують кишлак, прострiлюють пiдозрiлi мiсця та приймають всi необхiднi заходи, щоб уникнути несподiванок. За словами розвiдникiв, що повернулися з цього поселення, воно було крихiтним, тому навряд чи весь батальйон змiг би помiститися там, а "броня" оточувала його щiльним кiльцем.


Мов спектакль, слухали доповiдi командирiв рот про зайняття чергово§ вулицi, а коли через трiск рацi§ почулася стрiльба та посипалися рапорти командирiв взводiв про обстрiли, всi присутнi дружно зареготали. Та найцiкавiше чекало попереду. Через декiлька хвилин передали, що ворог вiдстрiлю╓ться i ╓ вже один поранений. Ним став .... замполiт батальйону! Куля потрапила офiцеровi в ногу. Тут вже за животи похваталися не тiльки солдати, а i офiцери розвiдки. Виявилося, що одна рота перестрiлювалася з iншою, прийнявши §§ за душманiв. Безкоштовне кiно. Нiч четвертий батальйон простояв в очепленнi навколо кишлака, а на ранок його пiдроздiли почали вiдходити. Ми проводжали §х "бетеери" веселими жартами. Не кращою стала i операцiя батальйону по прочiсуванню передмiсть Кандагару. Не знаю причини, але його командування вирiшило провести операцiю силами тiльки свого батальйону. I ця перша серйозна операцiя закiнчилася невдачею. Результатiв - нуль, а втрат серед бiйцiв - доволi. Не обiйшлось й без "новинки". Серед мiста, впритул з "Тойоти", "духи" розстрiляли один з "бронiкiв", знищивши машину, а екiпаж отримав важкi поранення.


Надалi, бiйцi та офiцери батальйону осво§лися з службою. Пiдроздiл став рiвним серед останнiх, хiба, що, краще озбро╓ним та укомплектованим, з поки що мiцною дисциплiною, яка невпинно розхитувалася, не дивлячись на всi спроби офiцерiв пiдтримувати §§ на високому рiвнi. 8. Змiни в службi при новому взводному.


Новий взводний - лейтенант К. за вiком був на декiлька рокiв старший за нас, а у вiдношеннi служби - ще "чижиком", бо щойно закiнчив вiйськове училище i майже не мав досвiду командуванням взводу. А тут вiдразу така вiдповiдальна посада - командир застави. Правда, на "точцi" ще жили лейтенант - медик та прапорщик, однак командував заставою командир взводу. Звичайно, вiн вирiшив органiзувати службу по-сво╓му.

На щовечiрнiх зборах старших варт обговорювали плани на наступний день, вирiшували проблеми застави i тривали вони бувало до години. Спочатку засiдання викликали певне задоволення, ми намагалися допомогти офiцеровi швидше осво§тися в новiй обстановцi, але багато що в теперiшнiй органiзацi§ служби не подобалося i сприймалося в штики.


Другим нововведенням, яке не сподобалося всiм без виключення, стали раптовi шикування особового складу взводу або варти бiля будинку офiцерiв. Для "бронi" це був найбiльший "облом". Лiзти в гору зi збро╓ю, одягненим по формi ( на заставi ходили переважно в одних трусах або штанах ) тiльки для того, щоб вислухати черговий незначний, з нашо§ точки зору, наказ, або для перевiрки наявностi на мiсцях особового складу. Останн╓ найбiльш обурювало, бо куди можна дiтися з "точки". З тихим протестом, не поспiшаючи, пiднiмалися на гору, затримувалися де могли i цим "псували нерви" взводному. Мiж старшим призовом та офiцером назрiвав конфлiкт. Мало того, що вiн заборонив ходити до кишлака i ввiв на заставi "ненормальнi" порядки, лейтенант замахувався на вiльне життя "дiдiв", а це вже було занадто. Взводний почав розганяти "засiдання" на бронi, дратував шикуваннями та пошуками наркотикiв i "шуравi фанти". Замiсть допомоги офiцер став зустрiчати наростаючий опiр, вiн нервував, зривав злiсть на молодших призовах, але що мiг змiнити.


В такому протистояннi минули першi двi недiлi. Потiм до лейтенанта стало доходити, що "терор" старшого призову оберта╓ться проти нього ж самого. Однак, до само§ замiни ( через три мiсяцi у взвод прийшов другий офiцер ) у нас виникали "непорозумiння". Тривало переозбро╓ння бригади '70-тими бронiками'. Команди водi§в та навiдникiв регулярно моталися через всю кра§ну за технiкою. За штатним розкладом у взводi не вистачало двох "бетеерiв". Особливо§ потреби в них не виникало, та все одно нiхто не був проти того, щоб отримати повен комплект. I така нагода невдовзi трапилася.


17. ДОРОГИ "АФГАНУ".


17 червня, пiзно ввечерi, повернувся з бригади "бронiк". Збуджений Микола З. привiз цiкаву новину про пiдготовку групи бiйцiв з батальйону для по§здки за новою технiкою в Туругундi. За рiшенням комбату з взводу мало §хати два екiпажi. Спочатку не бажав §хати. Безтурботне життя на заставi задовольняло, а ризикувати перед дембелем зайвий раз не хотiлося, та й свiжi були в пам'ятi подi§ минуло§ по§здки, коли чудом залишився живий пiд час обстрiлу колони. Але спокуса змiн, дороги, манила новими враженнями. Добре обмiркувавши не змiг вiдмовитися, тим бiльше, що мали §хати добрi приятелi, а подорож обiцяла стати веселою. Склад групи командир взводу затвердив без зауважень.Ввечерi весь "дiдiвський" склад застави зiбрався в будинку бронегрупи. За армiйським календарем завтра починався вiдлiк 100 днiв до 'Приказу', останнього для мого призову, а тому найважливiшого...


*** Служба виходила на "фiнiшну пряму". Вiдтепер, надiя на повернення ставала реальнiстю, а разом з нею приходили турботи про звiльнення, загострювалося вiдчуття страху за власне життя. Про цю подiю добре знали i офiцери, якi, здебiльшого, з розумiнням ставилися до майбутнiх дембелiв. З'являлися новi поступки з §х сторони, а наш "кодекс честi" поповнювався привiлеями. Наймолодшi ж хлопчаки з цього дня починали вiдлiк днiв до звiльнення "дiдiв", i горе тому, хто забуде, чи не правильно назве скiльки §х ще залиша╓ться до 'Приказу' - така помилка завжди розцiнювалася як велика неповага до закiнчуючих службу.


Хронологiя подорожi.


18 червня. День перший. Бригада.

Зранку прокинувся з твердою впевненiстю §хати, i згодом, разом з Iгорем Б. та Миколою З. ми мчали до бригади. Окинув поглядом "вимерлу" вiд спеки заставу, ще раз не добрим словом згадавши про сонце, яке приносило стiльки проблем. Життя бригади, за довго§ вiдсутностi, непри╓мно вразило, бо виглядало суто "армiйським". Новий комбриг та командування "взялися" за наведення дисциплiни, i мабуть, в цiй справi мали успiх - видимого порядку стало бiльше. Весь час до вечора бiйцiв, що прибули з застав, нещадно шикували та перевiряли, заставляли очiкувати вирiшення дрiб'язкових проблем пiд пекучими променями сонця.


19 червня. м.Туругундi.

На ранiшньому шикуваннi начштабу об'явив про полiт до мiста Туругундi на вертольотi. Новину зустрiли з задоволенням. По-перше - набагато швидше, а по-друге - безпечнiше. На Арiанi, пiсля недовгого очiкування, команду запросили до вертольота МI-6, або "Корови", як ми його називали. В серединi розпечено§ на сонцi машини, було, немов в банi. Запрацювали двигуни, додавши жару в салон. Пiт з присутнiх полився струмками. Вже нiчого i нiкуди не хотiлося, лише б здихатися цi╓§ спеки. З полегшенням зiтхнули, лише коли "борт" повiльно пiднявся вгору i стало трохи прохолоднiше. Вертолiт набрав потрiбну висоту, розвинув крейсерську швидкiсть i поволi поплив над землею. Минули знайомi мiсця кандагарсько§ долини, а разом з ними зменшилося напруження в кабiнi i страхи за ймовiрнiсть бути збитими. Вiдносна прохолода та розмiрений шум гвинтiв машини присипляли й невдовзi усi поринули в сон. Прокинувся при заходi на посадку. Технiчна зупинка в Гератi. На хвилинку вистрибу╓мо з борту у "справах", але спека заганя╓ всiх швидко назад.


В Туругундi приземлилися через двадцять хвилин пiсля зльоту з Герата. Навкруги - голi скелi, нiяко§ тiнi. До самого вечора очiку╓мо "Курдумана", розмiстившись бiля бетонки пiд палючими променями афганського свiтила. Тортури. Без ХБ - "гориш", а в ньому нестерпно жарко. Воду п'╓мо лiтрами. ╢ вiд чого повiсити носа. Години минали, а офiцер не повертався. Жара та бездiяльнiсть вимучила всiх i нi §сти, нi жити, не хотiлося. Лиш пiд вечiр заявився майор. Ми пiшли шукати мiсце на ночiвлю.


В недобудованiй казармi на дерев'янiй пильнiй пiдлозi, пiсля швидко§ вечерi вже зiбралися спати, як вiд мiсцевих хлопцiв дiзнався, що поруч на стоянцi розташувалася 27 колона. Мерщiй туди. Розшукав Володю М. Перший при╓мний момент за весь день. Пережита трагедiя об'╓днала нас, а кров друзiв скрiпила дружбу, тому вiдносилися один до одного по-братськи. При╓мний вечiр в гуртi товаришiв з пiснями пiд гитару бiля вогнища, став втiхою за пекельний день.


20 червня, м.Туругундi.

Новенький, пахнучий фарбою "70-тий горяний бронiк", з броньованими колесами, стояв перед нами з Iгорем, як торт перед дiтьми. Ми радiли, що знайшли серед десяткiв "простих" БТРiв такий, якого хотiли. Негайно заходилися його перевiряти. Поруч друзi вовтузилися з "сво§ми" машинами, адже кожен 'бронiк' зараз отримував господаря i надiйного друга. Та для нас радiсть тривала не довго. Офiцер, який передавав технiку, "нашого" з Iгорем "бронiка" не дозволив брати. Вимушенi шукати iншого, такого ж, як i у всiх. Вже без особливого ентузiазму перевiряю кулемети, ЗIПи, Гоша заводить двигуни. Технiка щойно з заводу, тому проблем нема╓. Жалку╓мо, що не впустили до "союзу". Ось вона - домiвка, за якусь сотню метрiв, а потрапити туди можна тiльки дембельським лiтаком. Прикро.


З вагонiв, що стоять на залiзничнiй гiлцi на територi§ Афгану, крани вивантажують новi машини, ящики з бо╓припасами та iнше вiйськове спорядження. А на порожнi платформи, мов поранених звiрiв, затягують понiвечену технiку ( кладовище цих машин розкинулося поруч з новими ). Кожен з пiдбитих 'бронiкiв' нiмий свiдок трагедi§. Ось, зовнi цiлий 'бетеер' з невеликою дiркою вiд гранати в бронi. Зате в серединi усе пошкоджене шматками металу. Вiдчува╓ться запах кровi. Багато машин без одного, чи декiлькох колiс, з розшитими вiд вибуху броневими плитами, побитими двигунами. Все, як i в людей: сюди цiлi i здоровi, а звiдси - калiки.


Бронетранспортери, екiпажi яких закiнчили перевiрку, ви§жджають на бетонку i самостiйно мчать до стоянки в мiсце збору. Неймовiрний шум та гам, пил з пiд колiс пiдiйма╓ться вгору i закрива╓ сонце, променi якого зараз мало турбують, бо ╓ вiдповiдальна робота. Закiнчу╓мо i ми. В мiстечку на хвилинку спиня╓мося бiля контину. За мить я повертаюся з смачним афганським хлiбом. Зарулю╓мо на стоянку. На цьому сьогоднiшня робота скiнчилася i весь старший призов групи пiшов до прикордонно§ рiки Кушки, купатися. Прохолодна вода тiшила, але не радувала - ми не потрапили до "союзу".


*** Мiсто жило в "полонi" вiйськ шуравi. Навкруги нього розкинулися численнi будiвлi, казарми частин, площадки для технiки, склади, яких стало ще бiльше за рiк, що минув пiсля мого вiдвiдання. По головнiй вулицi безперестанно снували колони автомобiлiв. Однi, поверталися з глибини кра§ни, порожнi i запиленi, iншi - тi, що вiдпочили та завантажилися, вирушали назад. Масштаби перевезень вражали. Водночас на територi§ гарнiзону перебувало до десятка колон i декiлька таких груп як наша. Але до "союзу" зараз не за§жджала жодна з них, всi вантажi отримували тут. Це стримувало проникнення туди iмпортних товарiв й наркотикiв, стимулювало бiзнес у прикордонникiв та цивiльних, якi вiльно пересiкали кордон, рiзних пройдох. Все, що не могли переправити на "велику землю" осiдало в Туругундi, в кишенях 'бiзнесменiв'. Не залишалися осторонь i мiсцевi жителi, якi майже всi вiльно володiли росiйською мовою й завжди знали, що потрiбно солдатам.


21 червня, день четвертий, м.Туругундi.

Пiсля снiданку взявся за роботу. Якщо вчорашнiй день Гошка не розгинав спини перевiряючи агрегати бронiка, то тепер, вiн спокiйно дрiмав в холодку пiд бронею, а я вовтузився з кулеметами. Змивав густий шар запобiжно§ змазки з деталей, поки ще можна було перебувати в бронi. Потiм, коли сидiти там не стало змоги, взявся за коробки з патронами. Спека ста╓ нестерпною, кидаю все i йду до рiки. Та не встиг залiзти в жадану прохолоду, як прикордонний патруль випроводив мене i друзiв звiдти. Виявилося, що ми порушили нейтральну зону. Облом. Якi зони, коли з обох сторiн кордону нашi вiйська? Прийшлося задовiльнилися тiнню пiд 'бронiком'.


Темнi╓, але жадано§ прохолоди вечiр не несе. Розпечена за день земля щедро вiдда╓ тепло. Поступово життя навкруги завмира╓. Затихають розмови в сусiднiх бетеерах, гаснуть переноски. Прожектори прикордонникiв нишпорять по чужiй землi, висвiтлюють сопки, технiку та бiйцiв, що сплять на бронi. На рiчцi заквакали жаби. Життя затиха╓, щоб ожити завтра з першими променями сонця.


22 червня, м.Адраскан.

Сонце пiдiймалося над горизонтом. Його жовтий диск починав розжарюватися i з кожною миттю сяяв яскравiше й нестерпнiше. "Бронiк" стрiмко мчав по "бетонцi". Вiтерець обдував то холодним, в пониженнях, то гарячим - на пагорбах, повiтрям, видавлюючи з очей сльози. Було легко та при╓мно мчатися по пустельнiй мiсцевостi. По обидвi сторони дороги тягнулися нескiнченi пагорби, серед яких рiзко видiлялися складки гiрських порiд. Зору вiдкривалися чудернацькi замальовки давно минулих геологiчних катастроф. Шари порiд, вiд горизонтальних до поставлених "на голову", раптово виникали i так же раптово зникали пiд обломками. Дорога петляла, пiднiмалася вгору й стрiмко падала вниз. Але якiсть полотна була вiдмiнна, пошкоджень на ньому не спостерiгалося.


Поблизу поселень кипiло мирне життя. Афганцi прибирали на полях хлiб i складали його так же, як i вдома, на Укра§нi. От тiльки не вершили копи, мабуть тому, що дощiв тут влiтку не траплялося. Кра§на контрастiв. Голi випаленi сонцем схили пагорбiв, де живуть тiльки 'шуравi', змiнюються найживописнiшими долинами, як от ця, що виринула за черговим поворотом. Вдруге в життi потрапляв до Герата i знову зачаровувався красою тутешньо§ природи: величною панорамою мiста з гiгантськими баштами.

На нiч зупинилися в мiстечку Адраскан. Доки Курдуман керував влаштуванням ночiвки, ми з друзями пройшлися мiсцевими континами. Однак, грошей майже не мали, а бартер не йшов. Лопати та пили не користувалися попитом у жителiв, бо мiстечко "бачило" не один десяток таких колон i всi необхiднi речi давно були закупленi, або вимiнянi у шуравi за безцiнь. Навiть бензин §х не цiкавив ( наливники зливали паливо афганцям бочками ). Вiдчувалося, що мiсцевi 'бiзнесмени' живуть тут чудово. ╢дине, чим запаслися, стали звичайнi картки з фотографiями iндiйських дiвчат. За день колона про§хала 127 кiлометрiв.


23 червня, день шостий, м.Шинданд.

Шинданд. Велике господарство, наше "мiсто" серед пустель Афгану. Нудне очiкування заправки бiля "пiвнiчних" ворiт зробив нестерпним "афганець", що розпочався, як завжди, раптово. Обпалюючий вiтер вiд якого не мали порятунку, вимотував в край. Сильний, поривчастий, вiн кидав на людей тони пилу та пiску, намагався звалити з нiг. Пiд бронею було затишнiше, але сонце так нагрiло §§, що вiдчувався, немов в парилцi. Парадокс: "бетеер" розгойду╓ться пiд натиском вiтру, а я обливаюся потом вiд спеки. Таке можливо тiльки тут. За день про§хали всього двадцять кiлометрiв.


24 червня, день сьомий, застава "Пам'ятник".

Дорога "мчала" на "бронiк". Здавалося, що бетонка, немов стрiчка прокручу╓ться пiд колесами, а машина сто§ть на мiсцi. Пiсля Шинданда мiсцевiсть спорожнiла. Потягнулися одноманiтнi, випаленi сонцем, голi пейзажi кам'янистих пустель. Не рiдко траплялися русла висохлих рiк. Хто зна, коли останнiй раз вони були повноводними, але виглядали так, немов вода щойно висохла. Радiли, якщо в таких мiсцях зустрiчалися лiнзи застояно§, брудно§, але житт╓дайно§ вологи. На мить вiдчувалися щасливими, поринаючи головою в воду. Колона розтягувалася. Машини перегрiвалися i ставали, тому виникала можливiсть робити зупинки де заманеться. Раз по раз, ми обганяли чергову "жертву сонця", щоб через певний час зайняти власне мiсце в цьому безкiнечному ряду. Тривала велика гонка, але не на першiсть, а на здатнiсть довести "бронiки" додому не загробивши §х по дорозi..


На черговому перевалi перед зупинкою на ночiвлю, тому самому, де згорiлих автомобiлiв було, здавалося, бiльше, нiж камiння, вимушений був "пiрнути" за кулемети й припасти до прицiла. Небезпека на мить витiснила думки про спеку, а вигляд остовiв колишнiх "Камазiв" та "Зiлiв" насторожував i попереджав, що розслаблятися не варто. Защемiло серце, коли мiсцевi застави почали прострiлювати перевал. Так не хотiлося потрапити пiд обстрiл, а ще бiльше - стати його жертвою. Пронесло! З десяток кiлометрiв страху минули i ми зупинилися на заставi бiля пам'ятника. Вода обмiлiлого за рiк басейну змила не тiльки пiт та пил дороги, а й §§ турботи, переживання. Вода очистила тiло та душу, принесла заспоко╓ння i насолоду вiдпочинку пiсля виснажливого дня. За день про§хали зо двi сотнi кiлометрiв...


25 червня, м.Гiрiшк.

"Курдуман" розбудив групу лише засiрiло. Задумка була не погана: проскочити частину дороги до м.Гiрiшк по прохолодi, але трапилася пригода, що затримала колону на довго. Як кажуть, на рiвному мiсцi, при ви§здi на насип бетонки перевернувся один з "бронiкiв". На щастя нiхто не постраждав i машину швидко поставили на колеса, але сам факт перевернення 11-ти тонно§ машини виглядав анекдотично.

Гiрська частина дороги залишилася позаду. Вiдтепер, гори бачили тiльки збоку та вдалинi, а §хали по рiвнинi. Зрiдка в'§жджали в невеликi мiстечка, з надi╓ю вдивлялися в русла пересохлих рiк, та вода вже нiде не траплялася. Без пригод минули декiлька небезпечних вiдрiзкiв i пiсля обiду колона в'§хала в Гiрiшк.


В мiстi мали останню надiю продати щось з комплекту, заробити грошi. Всюди снували гамiрливi бачата, але торгiвля не вийшла, навiть найбiльш ходовi - лопата та пилка, не знайшли сво§х покупцiв. Зате купання в р.Аргандаб принесло стiльки задоволення, що усi проблеми забулися. Залишок дня провели на рiчцi, аж поки темрява не загнала в розташування десантного батальйону, де ми спинилися. Пiсля вечерi бiля вогнища, та кружки чаю в гуртi товаришiв, усамiтнився в бронi. Згадалися подi§ минулого року...


26 червня, день дев'ятий, розташування 1 батальйону.

Мчимо повз Яхчаль. Мiсцевiсть дуже змiнилося. Я вiдразу навiть не впiзнав мiсця минуло§ трагедi§. Суцiльнi ру§ни, спаплюженi й понищенi дерева вiдсунутi на добрих сто метрiв вiд дороги. Мiсце досить не при╓мне i загрозливе, тому краще вигляда╓ через прицiл кулемета. Минули заставу Кiшкiнахуд, а перед в'§здом в пустелю спинилися. Нашвидкуруч задра§в люки, аби хоч трохи врятуватися вiд пилу, i вперед. Страху при русi по бездорiжжю не було. Якось не вiрилося, що можемо на§хати на мiну. В найбiльшу спеку "бронiки" прибули в розташування 1 батальйону. Прийшлося термiново ховатися пiд машину. На жаль, сьогоднi супроводження не ма╓, ночу╓мо тут. Доречно в батальйонi зустрiли хлопцiв 9 роти з якими i провели вечiр. Випадково натрапили на чийсь РДВ, де змогли помитися, а на довершення до всього, сходили на фiльм в мiсцевому "лiтньому" кiнозалi.


27 червня, застава "Елеватор". Ви§хали вслiд за групою супроводження i доки виставляли точки на Нагаханському поворотi очiкували, по§даючи ще не достиглий, але вже смачний виноград. Сухпайки до цього часу закiнчилися, тому зелень "йшла" з апетитом.

Попереду в групи залишалося не бiльше тридцяти кiлометрiв дороги, але яких! Послiдувала команда на рух. "Бронiки" помчали на зустрiч несподiванкам. Гальму╓мо напроти Елеватора. Думав, що затримка буде не довгою i ще сьогоднi потрапимо на заставу, та щось не заладилося на "1001". По рацi§ дiзналися про обстрiл супроводження та рiшення не пускати колон. На Елеваторi став свiдком ефективно§ працi зенiтного комплексу 'Шилка'. У вiдповiдь на обстрiл однi╓§ з варт застави установка вiдкрила нищiвний вогонь по дувалу на iншому боцi рiчки Аргандаб, ймовiрному мiсцi перебування ворогiв. Шматки глини розлiталися в сторони, стiна зникала, потрапивши пiд смертоносний вихор. Не хотiв би я бути на мiсцi душманiв, за тим дувалом.


28 червня, день одинадцятий, застава "Наука-2". Мчимо по "1001". В прицiл видно, що "зеленка" та ру§ни закритi димом та пилом вiд вибухiв снарядiв. Понад дорогою густо сто§ть технiка, що, в разi обстрiлу, не дасть змоги вiдкрити вогонь з кулеметiв, а руки вже зараз сверблять. При╓мно вiдчувати пальцем "слухнянi" кнопки електроспускiв. Усi в увазi та напруженнi. Якiсь три сотнi метрiв дороги, а скiльки страху вони навiюють в душi солдатiв. Вчора на цьому мiсцi розiгралася трагедiя, i зараз ще димiли залишки двох наливникiв. Видовище не з при╓мних - понiвеченi вогнем остови колись чудових, автомобiлiв, нагадали про короткоплиннiсть життя на вiйнi. Двома "бронiками", здiймаючи куряву мчимо додому. Пiд'§жджа╓мо до знайомих гiр. Попереду замаячив будиночок §дальнi. Три коротких черги в небо повiдомили друзям про наше повернення.


18. ОСТАННI МIСЯЦI В АРМI╥.


1. Супроводження: з нами i без.


За час вiдсутностi на заставi нiчого не змiнилося, наче тiльки-но §§ покинули. ╢диною новиною стало залучення взводу до супроводжень. За кiлька днiв по поверненню, вiдбувся ви§зд з мо╓ю участю.

Виставилися в центрi мiста бiля будiвлi ресторану. Взводний пiшов до пiхоти, а ми з Iгорем залишилися на бронi. Небезпеки не вiдчувалося. Мiсто жило мирним життям: снували верткi таксi-рiкшi, кiннi повозки, цiкаво позирали на нас молодi афганки з пiд паранджi, а старшi, нiби не звертали уваги. До "шуравi" в мiстi давно звикли.

Супроводження тривало. На броню повернувся Валерiй М.. Разом завiтали на базар, що гомонiв по сусiдству. Продавцi наперебiй пропонували товари, вгадуючи потенцiйних покупцiв. Та, ми були обмеженi в грошах, тому не звертали уваги на схiдне красномовство в рекламi. Атмосфера базару на мить поглинула всi iншi почуття i, якби не автомат, то можна забути про небезпеку. Прикупивши декiлька коржiв хлiба та велику диню, повернулися до "бронiка".


Промчали колони i знову тиша. Вiд нудьги прогулювався бiля "бронiка" i цим привернув увагу континщика. Вiн вийшов з лавки, завiв розмову та запросив до себе подивитися речi в крамницi. Один я не ризикнув йти, покликав друзiв. В континi дивитися було нi на що. Молодий (нашого вiку) афганець торгував жiночим одягом та парфумами, а це нас мало цiкавило. Хлопець добре володiв росiйською мовою. За "пустими" розмовами з'ясувалася зацiкавленiсть афганця в гумовiй насадцi на приклад автомату ( вона використовувалася для пом'якшення удару при стрiльбi з пiдствольного гранатомета, якi вже "входили в моду" в вiйськах). Його пропозицiя насторожила, бо вона не двозначно говорила про зв'язок з душманами ( насадку використовували духiвськi снайпери i гранатометники, тому цiнилася рiч досить дорого ). Задобрюючи нас, континщик запропонував плашку "плану". Заплативши за наркотик, пiшли геть.


На заставу поверталися задоволенi. Нарештi з'явилася "справжня" робота, а не рутина вартово§ служби. Та радiсть виявилася передчасною. Бiльше, до мого звiльнення, взвод жодного разу не потрапляв на супроводження.

Невдовзi, пiд час ви§зду в рейд бригадно§ колони, трапилася трагедiя. Душмани "вичислили" командира артилерi§ частини. Дивiзiон "Ураганiв", що так мiцно посилив артилерiю, наробив багато шкоди i мiсту, i бандам "духiв". Використовуючи "реали", артилерiя добилася великих успiхiв в боротьбi з §х мобiльними групами, але дiставалося й мирному населенню. Одним словом, за смерть командира артилерi§ пообiцяли велику винагороду. За ним почалося справжн╓ полювання.


Iз розповiдi бiйця 8 роти.

Бойова колона бригади "проходила" повз нас вже з десяток хвилин. Нiяких "сюрпризiв" сапери не знайшли, в "зеленцi" - вiдносно спокiйно. Вслiд за БМП розвiдки просувалися КШМ ( командирсько-штабнi машини ). Серед них, на другiй, §хав командир артилерi§ бригади. Вiн сидiв на бронi, бо машини мчали по "спокiйнiй" частинi мiста. Мов грiм, пролунав приголомшуючий вибух. Шматки бетонно§ стрiчки дороги посипалися на голови, колону заволокло пилом. Уцiлiлi машини вiдкрили стрiльбу. Коли пил згодом розвiявся, я побачив понiвечену КШМ артилерi§. Про те, що хтось iз екiпажу уцiлiв не могло бути i мови: цiлими залишилися тiльки боковi частини бронi. Середньо§ частини не iснувало взагалi, там зiяв величезний отвiр. Труп офiцера, вибуховою хвилею закинуло далеко вперед, а хлопцiв ( §х перебувало в бронi п'ятеро ) "запресувало" серед шматкiв металу. Ще одна трагедiя сталася в 7 ротi. Пiд час виставлення супроводження, в один iз "бронiкiв" влучила граната. Загинуло дво╓ хлопцiв i декiлька отримали важкi поранення. Вiсiм чоловiк "вибули" зi строю, причому п'ятеро назавжди.


*** Я бачив цю машину на "кладовищi". Новенький цiлiсiнький бронiк, навiть кулемети в змазцi, не розконсервованi. Напроти водiя невеликий отвiр в бронi вiд гранати. В серединi, на бiлих стiнках, чорнiли крапельки розплавлено§ бронi, потворнi плями застигло§ кровi...


Якось, перебуваючи на "Мосту", став свiдком розмови двох офiцерiв, що тiльки-но повернулися з мiста. Мужики прибули сьогоднi у вiдрядження з "союзу". Обо╓ виглядали збудженими i безмежно щасливими. Виявилося, що на "Чорнiй площi" офiцери потрапили пiд "незначний" автоматний обстрiл i удвох митт╓во вскочили в один люк "бронiка", навiть не зачепивши спинами його стiнок. Офiцери були при тiлi, тому ця картина заслуговувала, щоб на не§ подивитися. Страх заставляв людей творити чудеса спритностi.


2. Афганський пост в Мардкалi.


Пiсля домовленостi з старiйшинами, в кишлаку мав бути виставлений пост сарбозiв. Але недiлi минали, а сусiди не з'являлися. Пiд час прогулянок по селищу та навколо нього, зустрiчали дехкан за працею, допомогали §м, якщо могли. Були у нас сво§ знайомi та приятелi. Один, на iм'я Мамедула, з яким мали приятельськi вiдносини, обiцяв, при нагодi, обмiняти чеки на афганi, купити в континах деякi з речей "на дембель", не рiдко пригощав "планом".


*** Пiзнiше, командир афганського посту ( який, як виявилося, сам перебував на службi у "духiв"), розповiв нам, що Мамедула - вивiдник душманiв.


Сарбози "виставили" свого поста наприкiнцi червня. Вони зайняли одне з багатих помiсть в серединi кишлака. Нечисленний пiдроздiл ( до десяти бiйцiв ) займався бiльше збиранням речей в будинках та вiдпочинком, нiж пильнував за перемiщенням душманських груп, за що життя §х i покарало.

Одного дня, зi сторони кишлака стала доноситися поодинока стрiльба, яка швидко переросла в бiй. Заставу пiдняли по тривозi. Ми помчали на пiдмогу "братам по збро§". Але вона виявилася запiзнiлою, бо, коли "шуравi" потрапили на пост, все вже скiнчилося. В сарбозiв лежали на подвiр'§ два бiйця: поранений i вбитий, а душманiв й слiду не залишилося. Обстрiл послужив нам попередженням, а афганських воякiв так налякав, що §х командування змiнило склад посту i перенесло його ближче до застави, напроти четверто§ варти. Тепер, коли варта афганцiв знаходилася неподалiк застави, у старшого призову з'явилася чудова нагода для налагодження вiдносин з сарбозами, що згодом i вiдбулося пiд час чергових вiдвiдин Мардкали.


Афганський пiдроздiл налiчував п'ять бiйцiв. Командир вiдразу поставився до нас трохи зверхньо, з неприязню, але, повз певний час, його вiдношення змiнилися на краще. Офiцер став охоче цiкавитися нашим життям та проблемами. З двома солдатами, один з яких постiйно вартував на даху будинку, а iнший - готував страви, майже не спiлкувалися, бо §м це було "замовлено". Навiть сидiти в одному гуртi бiйцi не могли, а якщо i були присутнi то стояли поруч...


*** В афганськiй армi§ "дiдiвщина" поширена не менше, нiж у нас, що особливо впадало у вiчi при спiлкуваннi з сарбозами. Старий солдат, який виглядав на сорок рокiв, безмовно виконував накази двадцятирiчного, що прослужив в армi§ бiльше. Навiть жаргон та розподiли на призова в них був схожий. Недарма кажуть, що армiя - то частина кра§ни, а якщо кра§на намагалася слiпо скопiювати порядки та стрiй "союзу", то чому вiдставати воякам?

Зате два сержанти Алiм та Забi стали щирими товаришами. З ними вирiшували всi питання пов'язанi з "комерцi╓ю"; виключно з ними, вели бесiди та дiлилися враженнями, курили чилiм; вони приходили на заставу. Алiм та Забi вийшли iз бiдних сiмей i служили в армi§ вже майже 2 роки ("дiди"), тобто були "одного" з нами призову.


*** Строки служби в афганськiй армi§ вiдрiзнялися вiд наших. Сарбози, що приймали участь в бойових операцiях, служили по два роки. В бiльш "спокiйних" частинах ( охорона комунiкацiй, застави ) служили три роки, а в частинах, де ризик був мiнiмальний ( що не приймали участi в бойових дiях ) служба тривала 4 роки.


При вiдвiдинах, гостi та господарi, сiдали в дворi ма╓ток на простелених циновках i, як заведено в таких випадках, починали неквапливу бесiду про життя. Афганцi "пригощали" цукерками та рiзними солодощами, чилiмом або "косяком", але нiколи не пропонували чогось з'§сти. З харчами, мабуть, у них були проблеми, бо рiдко коли я бачив, як готують якусь страву. Здебiльшого, то були кашi, зрiдка солодкий плов i нiколи не помiчав м'яса. Готувалося все на вогнi в маленькому казановi й мiзернiй кiлькостi. Здавалося, що бiйцi жили харчуючись виключно виноградом та хлiбом.


Перед дембелем Алiм i Забi зробили подарунок. В Кандагарi вони купили "кишмишовки" ( виноградно§ самогонки, причому вона продавалася пiдпiльно й мiстилася не в пляшках, а в целофанових пакетах) й рiзних схiдних солодощiв i запросили усiх до себе. Хоча афганцi "офiцiйно" не пили горiлки, однак виявилося, що деякi з них §§ полюбляють. "Проводи на дембель" пройшли в обстановцi 'повного вза╓морозумiння'. Особливо "теплими" стали бесiди пiсля трьох пакетiв "кишмишовки". Ми фотографувалися, переодягненими в душманiв, зображуючи рiзнi жанровi сценки служби. На десерт господарi приготували великий чилiм. А на пам'ять про дружбу Забi пiдписав i подарував кожному по картцi з фотографi╓ю схiдно§ красунi.


Афганськiй вартi не везло. Не минуло й мiсяця пiсля того нещасливого для них дня, як знову трапився обстрiл. На цей раз, ми вчасно встигли на допомогу. Подiя вiдбулася в обiд, коли двох "бронiкiв" на заставi не було, а третiй стояв не справним. Всi вiльнi вiд варти, взявши зброю, побiгли до будинку 4 посту. Дiбравшись до варти, при╓днався до друзiв, що вели вогонь по кишлаку з автоматiв, мiномета та ПК. Зворотного вогню не бачив. Стрiлянина поблизу афгансько§ варти швидко вщухла. Але i зброя сарбозiв мовчала, що насторожило. Однак, все минулося. Нiхто з афганських воякiв не постраждав, а "духи" "розчинилися" серед ру§н кишлака.


*** Подальша доля знайомих сарбозiв склалася по рiзному. "Командор" зник пiсля одного з обстрiлiв, Алiма перевели на iншу "точку", а Забi загинув восени вiд 'духовсько§§ кулi.


3. Весело живемо!


Липень на заставi минув в рутиннiй вартовiй службi, розмiрений та спокiйний хiд яко§ порушувалася вечiрнiми засiданнями на бронi та iнших вартах; iнсценованими обстрiлами; ви§здами в сад, в гостi; походами до афганцiв i в кишлак. На той час, у Мардкалi достиг виноград. Ми готували з нього вино. Для цього зняли один 70-ти лiтровий бак з похiдно§ кухнi, який до верху заповнювали чавленим виноградом. Бак закопували в пiсок поблизу розташування бронегрупи. За три днi вино "вигравалося" i годилося до вживання.


Осво§вшись, новий взводний повiв рiшучу боротьбу з "анархi╓ю" на заставi. Вiн нещадно розганяв щоденнi "засiдання дiдiв", маже щовечора шикував особовий склад на першiй вартi i проводив розбори "польотiв", пiднiмав по тривозi пости, шукав схованi бачки з вином та брагою, та все даремно, бо старослужачим зайнятися не було чим, тому залишалося тiльки "валяти дурня", тим паче, не за горами знаходилося закiнчення служби.


В цей час на заставi з'являлися новi мешканцi. Знову повернулася мавпочка Лiза. Вона при§хала до нас з яко§сь iз застав "у вiдрядження". Макаку всi любили за веселий норов та витiвки. Вона постiйно лазила по нишпорках i, вхопивши необачно залишений кимось лист чи фото, нещадно рвала його на шматочки ( вiдчуваючи свою провину Лiзка втiкала i ховалася десь поблизу). Ми ловили пустунку i наказували §§ тим, що лишали без снiданку чи обiду, та прив'язували. Коли на заставi святкували 100 днiв до приказу, Лiзу постригли налисо, як дембеля, i вимагали вiд молодших вiдповiдного вiдношення до мавпочки. Хитра тварина розумiла сво╓ положення i знала, як себе з ким вести. Пiсля декiлькох недiль гостювання §§ забрали до сусiдiв.


Водночас на першiй вартi з'явилося два звiра. Невелике кумедне цуценя i смугастий "пiсчаний крокодил" - варан ( його спiймали бiля будинку). Варана посадили на мотузок, як собаку, i годували кiльками в томатi та кашами. Декiлька днiв вiн корився сво§й долi, був агресивний i не вiдмовлявся вiд пригощань, але потiм "засумував", перестав §сти i ящера довелося вiдпустити. Цуценя жило у нас не довго i повторило долю всiх собак, якi були колись на заставi - пiдiрвалося на мiнi.


В цей перiод на заставу почали поступати газети та журнали з рiзних республiк. Отримували §х пачками. Зв'язок з зовнiшнiм свiтом пiдтримували i через радiоприймач, який видiлило командування. Правда, новини взнавали тiльки iз двох каналiв: вiд "Голосу Америки", та з програм середньоазiатських республiк. "Голос Америки" щодня повiдомляв про бо§ та великi втрати "шуравi", боротьбу моджахедiв з окупантами та "цiкавi" подробицi цих подiй. Станцiя "вiдкривала" очi, заставляла по iншому глянути на наше перебування тут, на вiйну, i сутт╓во вiдрiзнялася вiд того, що говорили полiтпрацiвники. "Голос" ставив запитання, на якi не знаходили вiдповiдi. Як i ранiше, отримував багато листiв вiд друзiв. З нетерпiнням чекав звiстки вiд Галi Л. i надiявся на щасливу перспективу наших вiдносин. Листувався з новою знайомою з Ташкенту. Переписка з нею виливалася в обмiн вiршами. В §§ особi знайшов близьку людину. Продовжував писати невеликi "вiршики" про службу, любов, вона - надсилала сво§. Вiдвертий обмiн думками, вза╓мна симпатiя зблизили нас, i невiдомо чим би все закiнчилося, якби ми зустрiлися.


До постiйних "занять спортом" залучив Валерiя М. У себе на вартi, разом з хлопцями, вiн влаштував спортмайданчик. На "бронi" побудували турнiка. Не вистачало одного - узгодити час занять. В кiнцi липня, пiсля ради у взводного з Валерi╓м домовилися про утворення "спортивного клубу", куди запрошували всiх бажаючих. В противагу до нас, всi "плановi" дембеля органiзувалися в клуб "Трудовi резерви" i почалося змагання. Ми займалися на майданчику, а суперники розминалися на лiжках або за "косяком". А пiзно ввечерi мiрялися силами, "змагаючись" хто бiльше вип'╓ вина. В цiй справi Валерiю не було рiвних. Всi вже спали, а вiн ще шукав партнера i закiнчував справу останнiм.

Iнодi влаштовували "вiйну" мiж вартами. З гори, Валерiй давав коротку чергу з ПК в напряму будинку бронегрупи, я вiдповiдав з кулеметiв 'бронiка'. Яскравi трасери ПК догорали в пiску поблизу посту бронегрупи, а вогнянi джмелi мого КПВТ крушили гранiт далеко за будинком першо§ варти. "Дитячi" розваги!


4. Вiдрядження на полiгон.


Новим командиром батальйону став колишнiй начальник штабу з новоприбулого 4 МСБ. З приводу призначення офiцера серед особового складу батальйону точилося багато розмов, бо про цю людину нiхто нiчого не знав, але ходили чутки, що капiтан видiлявся сво╓ю принциповiстю i зневажливим ставленням до солдатiв. В порядку iнспекцi§ завiтав новий комбат й на заставу. Офiцер знайомився з особовим складом варт, а ми змогли пересвiдчитися в тому, що про нього говорили правду. Менi, як командиру п'ятого посту, було вказано на багато недолiкiв та ще в такому тонi, що я вже переживав за сво╓ звання та посаду. Все обiйшлося вiдрядженням на полiгон для роботи з поповненням батальйону, яке прибуло нещодавно в бригаду. Я не знав, що це - позитивна оцiнка, чи покарання, але в цей же день, 1 серпня, разом з групою сержантiв потрапив в навчальний центр бригади.


Полiгон розмiщався за п'ять кiлометрiв вiд останньо§ варти батальйону охорони бригади по дорозi до мiстечка Спiнбулдак. Для поповнення 3 батальйону видiлили два намети. Ми з Олександром К. ( хлопець одного призову з 8 роти) зайняли другу, майже порожню. В першi днi серпня "новобранцi" прибували по декiлька разiв на протязi одного дня. З рiзних "учебок" та кiнцiв кра§ни прилiтали групи "зелених хлопчакiв", яких треба було "аклiматизувати" до мiсцевих умов.


Нацiональний склад прибулих не вселяв оптимiзму. Вiдразу, як тiльки при§хали на полiгон, пiд командування групи сержантiв ( а нас було четверо ) передали два десятки солдатiв, i серед них (??!!) - жодного "слов'янина", однi "азiати". Та сюрприз ще чекав попереду. Наступного дня в групу добавилося пiвсотнi вихiдцiв з Кавказу ( одних азербайжанцiв - 40 хлопцiв! ). А коли прибула остання партiя, офiцерам батальйону можна було тiльки поспiвчувати. З сотнi "чижикiв" всього десяток росiян, один укра§нець та три молдавана, останнi - з Кавказу та Середньо§ Азi§. Добре, що в мiй взвод нiкого з цi╓§ групи не очiкувалося, а от в 7 роту мали потрапити виключно азербайджанцi.


*** Я нiчого не маю проти цi╓§ нацi§, як i будь-яко§ iншо§, але комплектувати пiдроздiли такою кiлькiстю землякiв було недоцiльно i з причини мiжнацiональних конфлiктiв, i в планi бойово§ дi╓здатностi. Тим бiльше, що весняний призов сержантiв та спецiалiстiв був схожим, а тiльки чеченцiв в батальйонi нараховувалося близько десятка.


Але вибирати не доводилося i група на чолi з офiцером почала прививати новоприбулим науку воювати та виживати в умовах "Афгану". "Чижикiв" вчили прицiльно стрiляти з автомата, гранатомета "Мухи", пiдствольного гранатомета, кидати гранати та, найголовнiше, як вести себе в колективi. I якщо з стрiльбою проблем практично не мали, то останн╓ давалося з напругою. Хлопцi нiяк не рахувалися з бойовими умовами, трималися однi╓ю купою i нiчого не хотiли слухати. Гидко дивитися, як вони вели себе в §дальнi, коли навiть земляки виривали один в одного шматки м'яса, не дiлилися хлiбом. Спочатку думали, що це вiд недо§дання, але i через декiлька днiв, коли, здавалося, можна вже вiд'§стися , нiяких змiн не вiдбулося. Навiть сержант-кабардiнець не змiг вплинути на землякiв. Нацiональнi групи продовжували жити окремо, ворогуюче мiж собою.


Азербайжанцiв, що займали цiлий намет, важко було заставити щось робити. "Косили" на нерозумiння мови, намагалися обдурити сержантiв, зробити по-сво╓му. Ми присiкали такi спроби як могли i настроювали хлопцiв на "веселе" життя в пiдроздiлах в випадку продовження тако§ поведiнки.


Вiльне життя на заставi не йшло нi в яке порiвняння з тутешнiм, з його раннiми пiдйомами, постiйними шикуваннями та прискiпливим дотриманням розпорядку дня. Незвично звучали звернення до себе, як до сержанта, командира ( на заставi зверталися по iменi). Нове положення вимагало об'╓ктивностi та вимогливостi однаково до усiх i я намагався це робити. Присiкав "борзих", "обламував" хитрунiв, що хотiли перевалити сво§ обов'язки на iнших. Проблем вистачало. Навчання продовжувалося десять днiв i добре набридло. 12 серпня, пiсля ночi проведено§ на заставi "Мiст", потрапив додому.


5. Трагедi§ в небi та на землi.


Повернувшись, на заставу потрапив на свiжину. В казанi парувало бараняче м'ясо. А з'явилося воно там в результатi "розторопностi" бiйцiв першо§ варти. Справа в тому, що неподалiк застави в долинi рiчки паслися отари овець. Вони iнодi пiдходили близько до мiнних загороджень, що простяглися вздовж розташування на пiвкiлометровiй вiдстанi. Тварини цього звичайно не знали, але пастух контролював, щоб вiвцi не стали жертвою мiни. Комусь прийшла в голову думка налякати §х. В отару було випущено декiлька мiн з мiномета. Перший же вибух привiв до бажаного результату. Наляканi, тварини кинулися врозтiч i дво╓ з них знайшли свою смерть на замiнованiй полосi. Забрати "свiжину" та полагодити загородження - недовга справа.


За час вiдсутностi у взвод добавили двох "чижикiв". ╥х обох зачислили на варту бронегрупи, як водi§в. Тепер мав помiчникiв в господарствi. За декiлька днiв на вартi було зроблено стiльки, скiльки не робилося ранiше i за мiсяць. Полетiли додому "останнi" дембелi попереднього призову. Строк §х служби тривав майже 28 мiсяцiв.


Наприкiнцi серпня над Кандагаром душмани збили наш транспортний лiтак Ан-12. Того фатального дня перебував на другiй вартi i з задоволенням "пострiлював" з станкового КПВТ в напрямку сушилки серед виноградникiв. День закiнчувався, тому на територi§, що контролювалася заставою, заборонялося вести будь-якi роботи, i навiть перебувати там. Вiд влучання в сушилку декiлькох трасерiв спалахнуло полум'я, то загорiлися сухi жердини, якi завжди лежали зваленими до купи в одному з куткiв примiщення. Яскраве полум'я пiдiймалося до неба. Я був цiлком задоволений таким ефектним влучанням, хоча трохи шкодував, що причинив цим шкоду.


З гори вiдкривалася мальовнича панорама долини, якою не можна не залюбуватися. Великий темно-зелений транспортний лiтак з'явився раптово i вiдразу привернув увагу. По-перше, вiн летiв досить низько над землею, а по-друге, вибрав далеко не найкращий курс польоту - напряму через мiсто. Ще нiколи не бачив, щоб екiпаж вiв лiтак так безпечно. I покарання, за зухвальство "шуравi", не заставило себе очiкувати. В районi складiв ПММ, лiтак наздогнала ракета. На його борту перебувало близько двох десяткiв вiйськовослужбовцiв та цивiльних, що летiли в вiдпустки. Ще довго по Кандагару вiтер ганяв листи, якi так i не потрапили за адресою. Строк служби повiльно, але неухильно закiнчувався. Залишалося не бiльше двох з половиною мiсяцiв. Днi стали немов гумовi...


2 вересня, гора Регiгар.

Чим ближче до "Приказу", тим довше тягнеться час. Скiльки мрiяв про цi днi! Хотiлося просто дожити до останньо§ осенi служби. Пiвтора роки тому, говорив собi, що не маю майбутнього дня, а ╓ тiльки день минулий, зараз - навпаки. Залишилося трохи почекати, просто прожити декiлька мiсяцiв i додому, якщо чогось не трапиться. Не уявляю, що через кiлька мiсяцiв не буде цi╓§ служби, армiйських друзiв, не буде цих гiр, пустель, правильнiше все це буде, але без мене...


Спокiйна обстановка. В будинку гра╓ приймач, поруч надiйнi друзi. Вiдвикли ми на цiй заставi вiд почуття небезпеки, вiйна загляда╓ сюди не часто. Тiльки по рацi§ дiзна╓мось про те, що пiд час супроводження трапився обстрiл, загинув чи поранений хтось з юнакiв. В такi хвилини знову вiдчува╓ш де ти. Тим часом, ситуацiя почала загострюватися. Осiнь одна з найкращих пiр року на цiй землi, почалася з нових непри╓мностей.


3 вересня, пiд вечiр, коли ми з Валерi╓м зiбралися йти займатися на спортмайданчик, з кишлака долинули пострiли. "Запрацювали" всi нашi варти. Кишлак потонув в вибухах вiд снарядiв, мiн, куль. На заставi об'явили тривогу. В напрямку афгансько§ варти помчав "бронiк". Не довго роздумуючи, ми поставили АГС i вiдкрили вогонь по ближнiм будiвлям, пiсля чого я помчав до себе на "броню".


За декiлька хвилин вiд кишлака повернувся бетеер з переляканими та розгубленими сарбозами. По §х збудженим обличчям не важко було здогадатися про раптовий напад душманiв. Iз розповiдi Забi, зрозумiв, що один солдат пропав, були легкопораненi. Цi╓§ ночi афганцi залишилися у нас.


4 вересня, пiд час проведення супроводження, трапилося декiлька пiдривiв, один хлопчина загинув, трьох поранено. А в серединi дня бiйцi застави стали свiдками трагедi§, що розiгралася в небi над кандагарською долиною.

Цивiльний афганський лiтак АН-26 був збитий ракетою i впав в "зеленку". На мо§х очах, з густих гранатових садiв, повiльно пiднялася, i так же "неквапливо" полетiла до лiтака ракета ( "Стiнгер"). Вiд влучання в двигун, лiтак перевернувся i штопором пiшов до землi. Вибух, палаючi обломки - все що залишилося вiд машини та 52 осiб, що перебували на §§ борту.


Застава першою повiдомила в бригаду про побачену трагедiю. Через декiлька хвилин на зв'язок вийшов сам комбриг i почав розпитувати подробицi, але навiть вказати чий був лiтак не мiг, бо було далеко. Тим часом, до мiсця пригоди побiгли якiсь люди, а через годину його оточили пiдроздiли афганцiв та нашi, але допомогти нiкому вже не могли.


Наступнi днi, неодноразово чули про "злодiйське знищення цивiльного лiтака" з радiопередач, читали в газетах про "протести свiтово§ громадськостi" в зв'язку з цим, але нiде не знайшли замiтки, i нiколи не почули повiдомлення про загибель нашого лiтака. Навiть армiйська газета не звернула на цю пригоду нiяко§ уваги.


Серед бiйцiв 7 роти у мене було багато друзiв. Один з них, Олександр Л. , служив водi╓м i не рiдко навiдувався на заставу, коли до взводного при§здили офiцери роти. Доки командири займалися власними справами, вiн був гостем варти i згодом став мо§м добрим приятелем.

В вереснi 7 роту вiдправили супроводжувати афганську колону з продуктами в вiддалену провiнцiю кра§ни. Колону декiлька разiв обстрiляли по дорозi туди i звiдти. Пiд час одного з обстрiлiв "духи пiдбили два "бронiка", поранили декiлькох бiйцiв, в тому числi дiсталося i "Лукошi" ( двi кулi потрапили в нього, причому одна в голову ). Хлопця в важкому станi вiдвезли в "союз". Вцiлому подорож закiнчилася "успiшно" - вантаж доставили цiлий, а втрати трапилися тiльки серед "шуравi".


нi минали, наближаючи той один, самий жаданий, для кожного. Мiй призов все бiльше вiдходив вiд служби передаючи iнiцiативу молодшим. Хоча взводний i намагався пiдтримувати порядок серед бiйцiв призову, це йому давалося з труднощами...


8 вересня.

Ввечерi iмiтували обстрiл застави. Все виглядало реалiстично: море вогню, неймовiрний шум. Пристрiлянi цiлi тонули в вибухах. Кулi, випущенi з мого КПВТ, крушили ближнi дували. Життя прекрасне!


11 вересня.

"Групова п'янка дембельського кладу" - тема для комсомольських зборiв застави, якi скликав взводний. Вчора вiн застав нас за вечерею з "шуравi фантою". А так добре все починалося: баня, потiм футбол на пiску мiж основними суперниками "Аметистом" й "Резервами". I раптовий облом - чорт принiс офiцера. Вiд ноги офiцера полетiли в пiсок казан макаронiв та недопитий бачок браги. Шикування, розборки. Збори призначалися для залякування молодших i признали поведiнку дембелiв негiдною радянського солдата. Нам було дуже "соромно".


20 вересня, 7 днiв до Приказу.

Обмiнялися вiзитами з сарбозами. Алiм та Забi з задоволенням попробували "шуравi фанту". Прийшлося §х вiдвозити назад, бо стояли на ногах мужики не впевнено. Футбольнi баталi§ тривають з перемiнним успiхом, але приносять задоволення всiм учасникам. За вiйну не згадую, §§ зараз не вiдчува╓ться. Навiть пролiтаючi над головою ракети "Граду" сприймаються буденно i звично. Щоб зовсiм не занудьгувати виклика╓мо перiодично артилерiю на пiдозрiлi об'╓кти. Дивуюся собi, але хочеться повоювати, руки чешуться за збро╓ю?!


6. Останнiй мiсяць служби

"День Приказу" на заставi святкували три вечора. Почали 25, а закiнчили 27 вересня. Розповiсти про те свято зараз, та передати, що вiдчував тодi, не в змозi, тому звертаюся до сво§х записiв.


27 вересня 1985 року, застава "Наука - 2".

Ну от i здiйснилася мрiя - я дожив до дембеля. Два роки, 731 день, 104 недiлi служби минули. Позаду залишилися випробування, труднощi, радiсть i горе солдата. Говорять, що армiя - це двi сторiнки вирванi з книги життя на самому цiкавому мiсцi. Я з впевненiстю зараз можу стверджувати зворотне, - два армiйськi роки - справжня школа життя, змужнiння та закалювання характеру, назавжди залишаться найкращими спогадами в пам'ятi.


Пiсля вечерi, гурт дембелiв стояв бiля §дальнi. Всi жили очiкуванням виходу з друку нашого "Приказу". Збудженi i радiснi розмови. Дожили! Дочекалися! Не дивлячись на те, що останнi мiсяцi ризик був незначний, до цього дня не вiрилося в таке щастя. А сьогоднi вже ╓ впевненiсть. Разом пiшли на "броню" - постiйне мiсце зустрiчей та "засiдань". Наступного вечора, пiсля буденного дня, гуляння на вартi продовжилися. На рацi§ постiйно чергував один з мо§х "помiчникiв". Хлопець мав почесне завдання взнати номер 'Приказу'. Стiл накрили в будиночку. Пiд потолком тьмяно горiв плафон ( свiтло провели з "бронiка" нещодавно), гримiв магнiтофон. Будинок наповнений неймовiрним шумом у всiх роти не закриваються. Гучний смiх, веселi розмови. Тiснувато. Зiбрався весь дембельський склад застави.


Близько десято§ години вечора всi присутнi вийшли на площадку бiля будиночку, що слугувала за футбольне поле. Яскраво свiтив мiсяць. Вгрузаючи в пiсок по самi щиколотки, сiм хлопчакiв моталися вiд однi╓§ пари танкових гiльз до iншо§, що виконували роль ворiт. Хоча "Аметист" перебував в меншостi, нам вдавалося триматися на рiвнi проти "Резервiв". Матч раптово припиня╓ться: всi вже просто не в силах бiгати. Йдемо до бачка. Наступний тост за дружбу. Нарештi по рацi§ передали номер 'Приказу' - 236. Все! Тепер ╓ офiцiйна пiдстава, документ, згiдно якого нас мають звiльнити. "Кукуня" отримав похвалу та гостинцi, а також звiльнення вiд роботи на завтра.


В дванадцять годин, всi дембеля зайняли мiсця за сво╓ю улюбленою збро╓ю. Я навiв кулемети на одну iз зiрок в небi, i за сигналом освiтлювально§ ракети, нажав на електроспуски кулеметiв. Тишу "розривали" пострiли, черги з кулеметiв, вибухи. Стрiляло все, що могло стрiляти сьогоднi: Алiк запускав в темряву ночi гранати з СПГ-9, Вiктор С. стрiляв довгими чергами з станкового КПВТ, мiнометники - з двох мiнометiв, танкiсти - з танка, Валерiй М. - з ПК, iншi, хто ще мiг тримати зброю - з автоматiв. Святковий фе╓рверк. ╢ щось символiчне в тому, що найбiльшi свята в життi вiдмiчаються салютом. Данина минулому i надiя на майбутн╓, межа, яка роздiля╓ i об'╓дну╓. В цi при╓мнi, безмежно величнi хвилини, згаду╓ш всю службу i друзiв, якi не дожили до цього урочистого дня. День "Приказу" чимось був схожий на День Перемоги: Iз сивиною на висках i слiзьми на очах.


Пiд час цi╓§ вакханалi§ вогню трапилася кумедна iсторiя. Хлопцi пiшли пострiляти з танка. Один, залiз в броню, а iнший - на мiсце механiка-водiя. Обо╓ були добряче випивши. По необачностi, перший, що влiз в середину, забув на бронi кружку з брагою, яка пiд час пострiлу, впала на голову тому, що сидiв на мiсцi водiя. Брага розлилася, а неймовiрний шум, бiль вiд удару та "градуси", додали вражень хлопцевi i вiн подумав, що то тече кров вiд рани в голову. З криком "поранений", вiн вискочив з люка, чим озадачив всiх навколо. Реготали до слiз, дiзнавшись про характер "поранення".


Хоча "офiцiйно" наша служба в рядах Радянсько§ Армi§ закiнчилася, та вона мала тривати доти, доки з "союзу" на замiну не привезуть iнших сержантiв, а першi вiдправки, як повелося, починалися не ранiше мiсяця пiсля друкування "Приказу". Але що то був за мiсяць! Вiн весь насичений дембельськими клопотами: пошуком та пiдготовкою одягу, взуття, знакiв i подарункiв рiдним та близьким.


*** Iсну╓ цiлий перелiк туалетних речей, якi необхiдно мати в дипломатi ( хоча в дорозi ними майже не користуються ). I не просто там звичайних "станкiв" та зубних щiток, а дембельських, тобто найвишуканiших.


Невдовзi, на заставi з'явилася трофейна ручна швейна машина, яка подорожувала з однi╓§ "точки" на iншу. Кожен "пiдганяв" парадну форму ( на бригадних складах найменшим виявився 50 розмiр, а велетнiв серед нас не було ). У декого виникла "неув'язка" з шинелями. Та найбiльшою проблемою стали погони i головнi убори. Бригада рахувалася мотострiлковою, тому наказали всiм дембелям готувати червонi погони. Звичайно, ми, "артилеристи" за фахом, хотiли звiльнюватися з чорними ( тодi це мало принципове значення, бо навiть бiльшiсть пiхотинцiв намагалися зробити i собi погони танкiстiв чи артилеристiв, або водi§в ), але виявилося, що в частинi нема╓ кашкетiв з чорними ободками. Надумали фарбувати §х тушшю, але вийшло не досить добре. Потiм таки, вирiшили звiльнятися в шапках.


*** Говорили, що таке вiдношення до червоного кольору погонiв пов'язане з "собачою службою" воякiв внутрiшнiх вiйськ, якi мали малиновий колiр на плечах ( вiдтiнками тодi не дуже цiкавилися ). Але не всi хлопцi цуралися §х. На мо╓ запитання про колiр погонiв, Славiк А, за декiлька днiв до вiдправлення, вiдповiв так, що i досi я пам'ятаю його слова - "на них кров мо§х друзiв i нiякi iншi я нi за що не вiзьму"...


Вибiр форми та взуття залежав майже цiлком вiд уподобань хлопця. Вшивати кiтеля комбриг дозволив будь-як, аби тiльки його не рiзали та не вкорочували. Що на тобi - лiтнiй чи зимовий одяг, i, навiть, §х "комбiнацiя", не мало великого значення. Так i вийшло, що однi звiльнювалися в шапках та туфлях, iншi - в чоботях i кашкетах, хто з шинелею, а хто без не§. Армiйська демократiя.

Днi спливали в пiдготовцi форми, оформленнi блокнотiв ( альбомiв, так, як це робили солдати в "союзi", не мали змоги вивезти, тому малювали та писали в блокнотах). З нетерпiнням слухали по рацi§ про плани перших вiдправок сержантiв та чекали наказу комбата §хати в бригаду. Усi дембелi застави мали звiльнюватися в перших партiях, бо були на сержантських посадах або спецiалiстами.


Пiсля себе, кожен залишав варту i вiддiлення сво╓му наступниковi. У мене на посту таким став Iм-Алi. Хоча вiн i не мав звання, та мiг взяти командування на себе i я був спокiйний за бронегрупу.


*** Новi сержанти, якi приходили замiсть дембелiв, формально ставали командирами вiддiлень, але фактично, командували у взводi сво§, "доморощенi" командири iз солдатiв, тi, хто мiг навести порядок i заставити рахуватися з собою будь-кого. Практикувалося призначення на посаду командира дембеля iз солдатiв, для того, щоб той мiг скорiше потрапити додому.


В останнi днi на заставi, дембеля нiкуди не виходили не §здили на прогулянки. Не вабив i кишлак. Вiдверто кажучи, не хотiлося ризикувати. Якось водночас запереживали за власне життя, якби не трапилося лиха, хоча декiлька недiль тому про це не думалося. А коли, нарештi, почали прилiтати цивiльнi лайнери з поповненням, тобто почалися вiдправки дембелiв, нашi погляди були прикованi до неба, а вуха прислуховувалися до трiскотнi рацi§ - не передають, випадком, наказу §хати в бригаду? Але, як заведено мабуть в усiх армiях свiту, в першi вiдправки потрапили писарчуки та iнший, наближений до "верхiв" люд. Згодом, узнали днi й загальну кiлькiсть вiдправок, i з бiлою заздрiстю проводжали поглядами щасливчикiв, що поверталися додому.


Вiдбулася перша вiдправка, за нею ще декiлька, а дембелiв 3 батальйону поки-що не турбували. Залишався всього один лiтак. Нас почали брати сумнiви за швидку демобiлiзацiю. Взводному не давали проходу запитаннями та проханнями "розiбратися" з причинами затримки. Нарештi, на велику радiсть, 28 жовтня, ввечерi, довгочеканий наказ комбата везти дембелiв в "велике господарство", прозвучав в ефiрi.


7. Прощавай, Кандагарська бригада.


Останнiй вечiр на заставi, останн╓ "засiдання" разом з молодшими хлопцями. Важкi хвилини прощання. Звучать слова настанови про дотримання традицiй взводу, про дружбу та вза╓модопомогу. Важко й до нестями радiсно на душi.


Ранок. Прощаюся з 'бронiком', даю декiлька черг з кулеметiв. Все, бiльше, надiюся, нiколи не сяду за них, не вiзьму в руки зброю. Вiддаю автомата Iм-Алi. На очi навертаютья сльози. Боляче вiдривати вiд себе частину душi, вона все рiвно залишиться на цiй заставi, ще довго думки мо§ будуть з нею, з цим шматком чужо§ землi, який став частиною мого життя.


Речi завантаженi. Останнiй погляд на гору. Хвилина мовчання i вперед! Взводний "бронiк" з дембелями вируша╓ в дорогу до бригади. З усiх варт лунають прощальнi пострiли. Служба закiнчилася.

Мчимо по знайомiй до дрiбниць дорозi. Всi на бронi, усмiхненi i щасливi. Назад дороги нема╓. Бiльше нiколи я не побачу цих арикiв, гiр, виноградникiв, .... а з кожним куточком пов'язанi спогади. Застава "Наука-1". На хвилинку зупиня╓мося, щоб привiтати друзiв та попрощатися з тими, хто залиша╓ться.


На заставi "Мiст" затриму╓мося на довший час. Очiку╓мо при§зду комбата. Зараз, на заставi зiбралися бiльшiсть знайомих та товаришiв. З заздрiстю дивляться на нас молодшi солдати, яким ще служити й служити. Колись i ми такими поглядами проводжали дембелiв, а тепер... Всi почуваються щасливчиками. Комбата не дочекалися. По рацi§ передали, що вiн при§де в бригаду. Мчимо далi, в частину, разом з дембелями з iнших застав. В останн╓ - по цiй дорозi, востанн╓ - на бойових машинах. Сьогоднi - все в останнiй раз.


Бригада зустрiла "найщасливiших" людей байдужо, дембеля §§ не цiкавили, солдати займалися повсякденною службою. В цьому морi людей ми розчинилися, немов краплина. Зате переповненi каптьорки батальйону гули, мов вулики. При§хав комбат. Ми зiбралися, а не вишикувалися, як ранiше i персонально попрощалися з командиром. При╓мно почути теплi слова подяки та побажання всього найкращого. Сьогоднi нас поздоровляло багато офiцерiв батальйону, i кожному, в душi, прощав образи та кривди, якщо такi були.


Наступного ранку, усi дембеля бригади, що мали летiти в цю вiдправку вишикувалися бiля штабу. Серед них побачив багато знайомих облич. Були тут i хлопцi, з якими разом потрапив в частину. Зустрiв Юрiя Л. i, навiть, Сергiй М. знаходився на плацу. Пiсля короткого привiтального слова одного з заступникiв комбрига, присутнiм видали знаки ( стандартний комплект, правда, без "гвардi§", оскiльки всi §х давно вже продали штабнi писарчуки), та повiдомили, що сьогоднi вiдправки не буде. Облом! Розходимося по каптьорках.


Але пiднесений настрiй не покидав нас. Хоча не хотiлося залишатися ще на один день ( а §х могло бути i декiлька ), ми не сумували. Ввечерi пiшли всiм гуртом в клуб на фiльм. Прямо на сеансi, нас знайшов Iгор Ш. i повiдомив про те, що завтра повинен бути лiтак i, що йому потрiбна допомога в оформленнi вiйськових квиткiв. Так, я опинився в штабi бригади. Ранком йшли до штабу з бiльшою впевненiстю, нiж учора. Шику╓мося i очiку╓мо. Штабний майор перевiрив наявнiсть хлопцiв, видав документи, бiлети на дорогу та iншi папери.


*** Грошовi атестати перебували в порядку у всiх ( кожен мав отримати певну суму в карбованцях по прильоту в Ташкент ), тiльки Миколi З. "Курдуман" "пiдсунув свиню". Хлопець залишився винен за загублений двигун "бронiка". Вiд тако§ новини оптимiзму у нашого товариша не прибавилося, вiн став згадувати рiдних i близьких офiцера "не злим тихим словом".

Серед зачитаних прiзвищ - усi хлопцi з 3-го батальйону ( остання моя послуга товаришам ). У всiх пiдроздiлах рахунок дембелiв йшов на десятки i тiльки з саперно§ роти звiльнювалося усього (!) тро╓.


Пiсля перевiрки та побажання першого заступника командира бригади, прозвучала команда зайняти мiсця в автомобiлях. Дарма, що нема╓ сидiнь та брудно, всi задоволенi. Авто повiльно починають рух до КПП бригади. Кидаю останнi погляди на розташування, хлопцiв, якi махають нам руками. Надiюся, що бiльше сюди не повернуся.


Арiана. Дембеля вийшли з авто й присiли в тiнi дерев поблизу головних ворiт в аеропорт. Потягнулися довгi години очiкування. Нiколи в життi я так не переживав. З надi╓ю, сотнi очей вдивлялися в безмежну голубизну неба, напружували слух. Чи не летить?!! Не можна всидiти спокiйно на мiсцi, коли до дому залишався один тiльки крок. Але години минали, а лiтак не з'являвся. Раптом, здалеку долинуло характерне гудiння. Всi вскочили зрадiли i ... дарма, то прилетiв афганський лiтак. А нашого, бiлоснiжного, "дембельського" лайнера не було. Прикро!


Минув обiд. День хилився до вечора. Гасла надiя на те, що лiтак взагалi сьогоднi прилетить. Почав давати взнаки голод. Ми прикупили дещо з'§сти в континщикiв. Але страви не лiзли в горло. Де? Де вiн ╓? Чому до цього часу не прилетiв? Надiя зникала. Четверта година. Готу╓мося повертатися назад до бригади. А так не хочеться. Але, що то гуде? Лiтак?! Не може бути! Вiн, рiдний, бiлоснiжний Ту-154 наближа╓ться до аеропорту. Ось "борт" вже над нами. Перекону╓мося, що це цивiльний лайнер. Сумнiвiв нема╓. Яке щастя!


Кружляючи над аеропортом, лiтак знижу╓ться i робить посадку. За мить, 'борт' завмира╓ неподалiк вiд аеровокзалу. Затиха╓ шум двигунiв. По драбинi починають спускатися "чижики". Колоною по два, група дембелiв заходить на територiю аеропорту. Нас шикують. Вiдкрива╓мо дипломати i очiку╓мо, коли "вмазаний" комендант, разом з другим таким же офiцером, проведуть перевiрку. ╢ вже першi "жертви". В когось знайдено речi з контину, що заборонено. Виникають непри╓мнi розмови. Аби уникнути подiбного, а ще гiрше, не потрапити на борт лiтака, дехто викида╓ дрiбницi. У мене декiлька чорнильних авторучок. Ховаю §х пiд дипломат, в щiлину мiж бетонними плитами. Комендант, недбало порився в речах. Авторучки залишаються не помiченими. Перевiрка йде далi.


Напроти вишикувалися пiвтори сотнi молодих хлопчакiв. Для них служба вся попереду. Згадався такий же день майже два роки тому. Я вдивлявся в цi юнi обличчя i, нiби, сам вiдчував, що зараз творилося §х душах. Хлопцiв щойно кинули в пекло, хоча вони про це поки-що не здогадуються. Хтось iз них, як я зараз, через два роки буде сiдати в "дембельський" лiтак, а хтось - вже нiколи його не побачить. ╥х - повен лiтак, нас - близько семи десяткiв. Що ж, у кожного своя доля. Хотiлося, що б §м повезло бiльше, щоб через два роки "§х" лiтак був повен.


Неквапливо, з вiдчуттям власно§ гiдностi, один за одним дембеля пiднiмалися вверх. Десантники i пiхота, танкiсти i сапери - всi хлопцi, в тiй, чи iншiй мiрi, пройшли пекло вiйни. Ми - щасливчики, бо поверта╓мося додому живi i, здебiльшого, здоровi. В салонi - при╓мнi стюардеси. Вони не дивляться на нас, як на приречених, а навпаки, спостерiгають за мужиками з цiкавiстю.


Загули двигуни, здригнувся лiтак i почав розгiн. Мовчав я, мовчали поруч друзi. Ми прощалися з цi╓ю кра§ною, з сво╓ю обпаленою вiйною юнiстю. "Борт" вiдiрвався вiд землi. Неподалiк виднiлися вертольоти прикриття, якi востанн╓ захищали вiд непри╓мностей. Вiд них летiли в сторони тепловi ракети. Лiтак поволi набирав висоту над аеропортом. На мить зору вiдкрилася "наша гора" i спалахи сигнальних ракет над нею. Друзi бачили нас, друзi салютували сво§м старшим товаришам.


Прощавай бригада! Прощавай "Афган"! Привiт тобi, нове життя...

Это было так давно, прилетели на край света. Говорили не прийдет, ни ответа ни привета. Говорили, что сюда, не заманит и награда, Досвиданье и прощай, Кандагарская бригада Досвиданье и прощай, Кандагарская бригада

Необычный городок, он сверкает безразлично. Необычное здесь все, даже воздух заграничный. И зеленка за рекой, предстоит нам как преграда, Досвиданье и прощай, Кандагарская бригада Досвиданье и прощай, Кандагарская бригада

Здесь теряли мы друзей и товарищей теряли, Тех кто дорог, и кому, все мы в жизни доверяли. А теперь летим домой после пыльного парада, Досвиданье и прощай, Кандагарская бригада Досвиданье и прощай, Кандагарская бригада.........


ПIСЛЯМОВА.


В iсторi§ людства, зда╓ться, жодного разу не траплялося, щоб щастя народу принесла армiя iншо§ держави. З якими б благородними цiлями не прийшли б чужинцi, вони неодмiнно стануть окупантами. Така природа людей.


Менi повезло. Я був на вiйнi i залишився живий. Доля постiйно оберiгала мене; бiльшiсть супроводжень, в яких брав участь проходили взимку, коли активнiсть "духiв" менша; "по-справжньому", брав участь в одному небезпечному рейдовi; перебував в фортецi Пальмухамед саме в перiод найбiльшого затишшя ( до i пiсля того там гинули бiйцi, а коли я був -жодно§ втрати); потрапив пiд розстрiл колони i уцiлiв; пiдiрвався на фугасовi i залишився живий; був в засiдках i жодного разу нас не обстрiляли; чотири рази за рiк лiкувався в шпиталях i не втратив здоров'я. Якщо зiбрати усiх, хто уцiлiв в тiй вiйнi i розпитати, то виявиться, що кожному в чомусь повезло, а деякi просто "родилися в сорочцi". Та це i не дивно - кому не повезло, тих зараз з нами нема╓. Я бачив муки та смерть друзiв, бачив, як §х збирають по шаматках, понiвечених та покалiчених; бачив вбитих та полонених ворогiв, але жодного разу за два роки, куля, випущена з мого автомата чи кулемета, не розривала людське тiло, принаймнi, я цього не бачив. I, можливо тому, я не став злим й жорстоким, як багато хлопцiв, що пройшли через м'ясорубки важких бо§в; якi вбивали людей: озбро╓них i беззбройних, з задоволенням чи огидою, за наказом чи просто так. Менi пощастило, бо не вiдчуваю за собою грiха вбивства, але був очевидцем i учасником во╓нних дiй.


Шiсть рокiв минуло, як вiдгримiли бо§ "афгансько§" вiйни. Повернулися додому хлопцi, виведенi звiдти вiйська. Але чотирнадцять ( а може втричi бiльше? ) тисяч юнакiв вже нiколи не побачать схiд сонця над рiдним кра╓м; бiльше п'ятдесяти тисяч - повернулися пораненими та стали iнвалiдами i вже нiколи не будуть вiдчувати себе здоровими; багато хто, хто не зможе стати на обидвi ноги, обiйняти коханих та батькiв двома руками; бiльше мiльйона хлопцiв нiколи не забудуть цi два роки життя, "iнтернацiональну допомогу" народовi, яко§ той не потребував.


Багато написано за винуватцiв тi╓§ вiйни i, нарештi, поставлено усi крапки над механiзмом вводу вiйськ, але, як бувало завжди в нашiй iсторi§, нiхто з чиновникiв, вiдповiдальних за прийняття рiшення, не був покараний: нi "генсек", нi "рядовий" генерал. А якщо такi речi проходять безкарно, або "списуються" на час та обов'язок, то значить, злочинний апарат, що вида╓ подiбнi накази iсну╓. I, як приклад тому, вiйна в Чечнi, що сво╓ю жорстокiстю та цинiзмом залишила далеко позаду всi останнi вiйни, в тому числi i "афганську".


Хочеться, щоб про "Афган" пам'ятали не тiльки батьки, дiти яких були там i не повернулися; рiднi та близькi шуравi, а й всi, кого горе обiйшло стороною. Можливо, пам'ять про ту вiйну зможе зупинити чергову авантюру в чи§хось головах...


О.М.Кадигрiб. 28 березня 1995 року.