# До Днiстра

Эмир Иванович Рыбак

Подолянам Укра╥ни, жителям, що живуть бiля Днiстра - присвячу"ться! Збiрка: 1) Це по╥здка до сво"нравного Днiстра, Тут всiм буде шмат сала i чарка! При╥жджаючим сюди, - кричать: "Ура"! Бо вiдпочива" тут пан, i поштарка... 2)Легенда. 3)Лiтня пригода 4)Небилицi. 5) Мо╥ коломийки!

Рыбак Эмир Иванович

До Днiстра

Создан: 18/10/2008, изменен: 16/02/2020, 37k

Сборник стихов: Поэзия

Подолянам Укра╥ни, жителям, що живуть бiля Днiстра - присвячу"ться! Збiрка: 1) Це по╥здка до сво"нравного Днiстра, Тут всiм буде шмат сала i чарка! При╥жджаючим сюди, - кричать: "Ура"! Бо вiдпочива" тут пан, i поштарка... 2)Легенда. 3)Лiтня пригода 4)Небилицi. 5) Мо╥ коломийки!

============================================================

До Днiстра. Емiр Рибак.

Якщо ╥демо iз мiста Хмельницька,

По трасi, через мiсто Ярмолинцi,

Дорога до Днiстра то не близька,

I далi на пiвдень, через Дуна╥вцi -

Це чудовi Подiльськi мiстечка.

По лану в""ться в'юнка стежечка,

Що тягне до людини, гнiздечка,

I тут дозрiва" п'янка гречечка.

Могилки у лiсочку стоять пiдряд,

В в них то вбитi невиннi "вре╥,

Що мовчки лежать всi ряд, в ряд,

Катована нацiя Батькiвщини мо"╥.

А в яру розкинулись Минькiвцi,

I далi приваблива Нова Ушиця,

По обочi пасуться кози i вiвцi,

А з хат пахне рибна ушиця,

I випiка"ться смачна паляниця,

Колосяться хлiба, росте полуниця,

А ось на печi вимива"ться киця -

Сметанку мала киця, вiд Гриця.

А якi чудовi повсюди сади,

Якi тут живуть привiтливi люди,

Стрiча"ш ╥х, як при╥джеш сюди,

I радо тобi усмiхаються всюди.

А по ярах з багатством нашi лiси,

Скiльки тут ягiд, та рiзнi гриби,

I бiгають кабани, зайцi, лиси...

Не про╥жджай далi, зупинку зроби!

Фiлянiвка, де йшли бо╥ не кволi,

I лежала груда знiвечено╥ збро╥,

Пiд обелiском лежать згиблi геро╥!

Вiчна ╥м пам"ять, спочиньте в поко╥!

Внизу прича╥вся Трихiвський яр,

Де вирiзанi з дерева казка-фiгури -

Це казкове лiсове царство, i цар, -

Вироби мистецтва, й культури!

Цi мiсця - схили Подiльських Товтр

I дорога, що веде до Кучi, проста -

Пейзажi вкритi барвистiстю ковдр,

А в полi колоситься нива золота.

Я на свiтi мiсця лiпшого не знаю,

Де завдяки мозолистим рукам

Поля дають нам доброго урожаю.

Честь i хвала за це - хлiборобам!

Тут i буде лагiдне село Куча,

Там кути: Садки, Завадiвка, Буван,

Ясно видно, стать його, могуча,

Де живе, не один кучанський Iван.

Далi, iз цього милого села Кучi,

Де " i сiльрада, i пошта, й школа,

Ми попада"мо на Куражинськi кручi,

Де безмiр'я домiв виросло довкола.

Ось величавий Днiстер, водосховище,

I стелиться незрiвнянно - чудо-кра"вид,

Енергi╥ для ГЕС тут, цiле родовище!

Такий це природно - дивовижний вид!

Це ж та"мничо - чаруючий Днiстер!

Фiльм про нього знiма", режисер.

Вiдпочива" тут молодичка - Естер,

За нею увива"ться з Альбiону сер.

Як чудово тут всiм вiдпочивати,

Засмагати, купатись, ловити сомiв,

Сво" здоров'я треба поправляти.

Забудьте про все, на пару днiв,

Та здiйснiть свiй чудовий план,

I з висоти орлиного польоту,

Коли летить твiй дельтаплан,

То знiмайте цю красу iз льоту.

Строкатi i неповторнi кра"види,

Неймовiрно, закохано чарують вас!

Ви зимою споминайте цi види,

З насолодою смакуючи свiй квас.

Бiля Днiстра - Подiльська височина,

Днiстровське водосховище - озеро,

На тiм березi - квiтчаста Буковина -

Це ж Укра╥ни ╥╥ багатство-добро!

Новоднiстровська ГЕС там працю",

Вона потужнiй струм Укра╥нi да".

Людина, держава вiд цього вигра",

Такий цiнний скарб - Укра╥на ма".

Це по╥здка до норовистого Днiстра,

Тут всiм буде шмат сала i чарка,

А при╥жджаючим всiм сюди: "Ура"!

Де вiдпочине i пан, i поштарка,

Та танцюють тут козацького гопака,

Чи ж може - жвавого краков"яка,

Слухають арi╥ солов"я, може i шпака...

Природi i людям за це - щира дяка!

Литва. 2008. 07. 25.

Легенда про Кучу i Слобiдку - мальовничi села

Повiдаю вельми давню легенду,

Про яку знати треба щоденно:

Про Слобiдку - мальовниче село,

Опишу, як появилось, як це було,

Тодi, коли пращурiв докупи звело,

I вiтром дрiмоти у вир не здуло.

Бабуся Тетяна, легенду розповiла,

Тiльки брат мiй, про усе те чув.

Легенду слухав я, i сестра сидiла,

А я малий, тодi це - ж певно був.

Так ось, що я в той день почув:

- Один вельможа на пiвднi царював,

Нiхто не зна", як туди вiн прибув,

Як в набiгах людей ловив i грабував.

Було це давно, в глибоку старину,

Коли пани ╖ли свiжину, солонину

I вiдкормлювали не свинину смачну,

А поневоленого сусiда - людину...

Все це, наш розум - не сприйма",

А на свiтi й не таке, явно бува".

I там, де вище стрiхи, синь гра",

Росли грецькi горiхи, ╖х всяк зна".

Ми не зна"м, чим ╖х годували,

Але для ситностi, та для ваги,

Всiм рабам горiхи ╖сти давали.

Так веселились, тодi вороги.

Там в прислузi дiвчина робила,

Де один юнак став ╖й до вподоби.

I красуня всiм серцем полюбила

Легеня, що, як писанка, вiд вроди.

Як спалахнула та iскра кохання,

Що шанс спiльному щастю давало,

То милувались вони, аж до рання,

Сяюче полум'я любовi ╖х зiгрiвало.

В палацi свято, чимдуж наступа",

I у коляра лезо сяйвом виграва",

А юнак i красуня, звiдтiля тiка".

Що буде iз ними, нi один не зна".

Утiкачi на пiвнiч, у густi лiси,

Тiкають, як можуть i через силу,

Не убачаючи то╖ яскраво╖ краси,

Не маючи, нi коня, а нi кобилу.

Вони бiжать через прiрви, хащi,

На ╖хнiй дорозi - рiчка широка.

А мiсця тi були дикi i пропащi,

I рiка струмка i дуже глибока.

Переслiдувачi коханих здоганяють,

Тi кидаються в рiчку, й пливуть,

А вороги, як здогонять, то вб'ють,

Так вони на них завзято полюють.

Чи стовбур дерева ╖х врятував,

Ми не зна"мо достовiрно тепер...

Мабуть Бог, на сво╖м настояв,

I рiкою тi"ю був наш - Днiстер!

Вони успiшно до берега добрались,

Ховались в чагарниках i по урвищам.

Ось так вчасно вони врятувались -

Коханi, по - шкрепiттю i по - кущам,

I в наших - дуже дрiмучих лiсах,

Що досить буйно колись розрослись,

По глибоких i непрохiдних ярах,

Зi втоми на березi рiки розляглись.

Халабуду, а далi хатину злiпить,

Iз кучi гiлля, як на шалашик,

Вдалось ╖м! I стали там вони жить

Полюючи собi звiра на шашлик.

Друзi, - це село на милiй кручi,

I вiд кутiв Бувана, та до Садкiв,

Получило тодi назву села Кучi,

А якi хорошi люди живуть в нiм.

Не зна"мо скiльки часу пройшло,

Вiрогiдно не зна" явно нiхто,

Скiльки води, тодi стекло!

Коли це було? Хто зна, хто?

В селi всiлякi пани керували тодi

I селяни, всяко╥ панщини зазнали.

Звiрено не зна"м, як люди в ярмi,

Важко на панiв вони працювали.

Люди, вiд гiрко╥ долi - повставали.

Бо достатку не мали, ╖х били пiд дих.

Панськi слуги, з людьми бо не грали,

Та буйних юнакiв - бунтарiв отих,

За рiчку, на слободу, у дiброву,

Закласти слободу, щоб була, панська.

Рубiть дуби, та тримайте корову.

Так заснувалась Слобода Кучанська.

Так появилась Куцька Слобiдка.

Всiм нам Вiтчизна i рiдна тiтка!

Така легенда про село Слобiдка!

Це дiйсно легенда, а не плiтка!

О, люди, це дуже гарний край!

I землi добрi, плодоноснi й лiси...

Про це, молодь, добре пам'ятай!

Всiм - не описати подiбно╥ краси!

Цю легенду треба знати, пам'ятати.

Гордись легендою й рiдним селом!

Не забудь нащадкам - це розповiдати!

Будь патрiотом, а не тупо - стовпом!

Литва. 2009. 07. 03.

Лiтня пригода.

Блакить на небi чиста на вроду,

Та сонце пекло й свiтило народу

Тодi нам у лiтню, сонячну погоду,

Коли спекотне, хочеться у воду.

Або ж може було тодi ось так,

Лиш би не поколов мене будяк:

У нас безхмарне небо голубiло,

Як то бува" в сонячну погоду

I сонце пекло, i десь свербiло,

Було спекотно, хотiлося у воду.

Жайворонки в небокра╖ затинались,

Вiд сво╥х завзятих й дзвiнких пiсень,

Що чимдуж у пiдхмар'я гнались

Це так тодi було в той божий день.

Трактори в полях дружно гули,

Додому пастухи корови гнали,

Вiтри не дули, а корови не рули,

Люди сiно до стодоли збирали,

А джи╜унцi в травi стрибали,

Дерева усiм вклонялись до землi,

Бджоли гули, бо дари збирали,

Не вiдступали ╥м оси i джмелi.

I в цю, таку чудову, лiтню пору,

Зiбрались ми - сусiди, учетвером,

Корови загнавши на свою обору,

Я, з Iваном, i братом Вiктором,

Та ще з сусiдом Вовком Козаком.

Радувались цiй погодi, як - нiхто.

На став йшли з кулею, не з сачком,

А настрiй був в нас ого - го!

I ось ми вже на польовому станi,

Накачали камеру вiд "Бiлоруса",

Бо - ж були в розбурханiм станi -

Iз заднього колеса куля - спокуса!

Та бiгли попiд горiхи, бiля шляху,

Ми з Iваном були меншi, вiдста"мо.

Та до Хреста ми далi, дали маху,

Пiт котиться, а воду ми не п""мо.

Вiтя з Вовком, обох нас почекали.

- Цього човна спихнемо на Полянках! -

Ось те, що ми тодi вiд них познали,

Та й чимдуж далi чесали по ланах.

Тодi була вже одинадцята година,

В ставку сонце променi купало,

Нам не зустрiлась нi одна людина,

I лише вiдлуння вiд лiсу гукало.

З горба до ставка камера летiла,

Ми ж бiгли, аж в вухах свистiло!

Вiд наших нiг, аж курява кишiла!

Так було гаряче, що тiло спiтнiло!

З кринички з холодним джерелом,

Ми води смачно╥ там напились.

Та й далi всi ми бiгли напролом

I на березi стрiмкiм спинились.

Швидко скинувши сво╖ штани,

З них ми зняли - шкiрянi пояски,

Камеру зв"язали i стали, як - пани,

Це був човен з гуми, ми - моряки.

Його гiдно на воду опустили,

Вовка Козак, усiвся, як - гетьман.

Ми, зверху сiли, щоб ноги мили,

Передi мною сiв, як бриль - Iван.

I менший, що присiв, звiсно був - я,

А останнiм всiвся брат Вiтя.

Сонячний день важив на пiвдня

Середини двадцятого столiття...

Сонце в небi пiднялось високо,

На ставку - це штиль, бо було тихо.

Вода нагрiлась, як парне молоко,

Та нiщо не сповiщало, що буде лихо.

Ось кiлька змахiв дитячих рук,

Човен опинилась вже на серединi.

Та появився ╜едзь тут, як тут,

Всiвся на худiй Iвановiй спинi,

I мiж лопатками став кусати

Та ╜едзя треба якось прогнати,

I Iван став руками махати -

Не легко гада зi спини зiгнати.

Вiд коливань човен переверта"ться,

Камера вiд води стала слизька,

Хто на кулi був, у водi опиня"ться,

I дорога до берега нам не близька,

Це камера знов кулеподiбна стала.

Ми з Iваном малi, плавати, не вмiли,

I тут скрутна мить для нас настала,

Зрозумiли це, як з камери злетiли.

Я зразу пiшов на замулене дно,

I поки на спiд плавно опускався,

Вода темно-зелена, брр... холодно,

То гидко╥ вдоволь наковтався.

Тодi появилась в мене така гадка:

- Я буду бульки на поверхню пускати,

Щоб найти мене, ╖м буде позначка,

I де я, ви хлопцi, вже будете знати.

Я тодi ось таку собi, думу гадав,

А Iван то в плаваннi хисту не мав,

Бо вiн за один край камери брав,

А другий, йому по лобi влучно давав.

Тут i смiшно, i що правда - грiшно,

Як в комедi╥, чи в комедiйнiм кiно.

Старшим хлопцям було - Ой! Не смiшно,

Бо Iван мiг теж, пiти зi мною на дно.

Я не знаю, як це ймовiрно було,

Що хлопцi для спасiння робили,

I скiльки часу на це в них пiшло,

А Iвана на камеру все ж посадили.

Холодно внизу, а хлопцi пiрнають,

Де я, нiхто з них толком не зна".

Мають надiю, що мене вiдшукають,

Там, де на днi карась спочива"...

Хлопцi, ви менi, не повiрите,

Вхiд в рай найшов, не в Тартар!

Радiсть зазнав - лоб не болiтиме,

Охолоджуючи свiй сонячний загар:

- Добре, що родився я на Спаса,

I смутно пам"ятую, що бачив, чув.

Життя пiдкине менi викрутаса,

I почую якийсь дивовижний гул.

Кажу, в перший раз, його не чув.

При"мним став для мене - намул!

Я може був малий, i гул забув,

Але жартiвливiсть тодi, я - здобув.

Я зрiв, летячи жерлом воронки:

Що по бокам було безпросвiтно,

Та кольоровi малюнки ворожки...

попереду виднiлось якесь свiтло...

Менi - ж було, як нiколи - при"мно!

Хлопцi в цей час обслiдували дно,

Я - ж летiв, менi було - все одно.

Було тепло i зовсiм - не холодно.

Старшi хлопцi i пiрнали, та шукали,

Майже в самiм центрi ставка,

Сили тратили - дно руками чiпали,

Та й там була велика глибина.

Та йшла п΄ята, чи сьома хвилина,

I вже "клiнiчна" зi мною загравала,

Бо дуже славна, ця ╖й дитина.

Старша, бiля нас, з косою стояла.

Що попрощаюсь, нi одна не знала,

Цим сестри, явно - ж помилились,

Менi музику, нi одна, не найняла...

Хлопцi вiд зусиль явно стомились,

Бо на ╜рунт, не раз спустились.

Далi дiло звiсно було - ж так,

Я повiдаю, як в потугах грузились:

- I знову вниз пiрнув Вовка Козак,

Брат тодi за ним i Слава Богу,

Зачепив не Вовку, а його труси,

Вовка зачепив мене за ногу,

Я, мовчав, й не казав: - Пусти!

Ось так витягли мене з води.

I так воду з мене викачували,

Ноги, згинали на груди, до пори

Що очi менi ледь не вилазили.

Небо знову-таки блакитне було,

З животом вже все пройшло,

В головi двигуном вже не гуло,

Лише тинню вiд мене несло.

Я отямився й пiзнав бiлий свiт!

Ясно свiтило нам золотисте сонце,

Та зазирнуло воно у мо" вiконце,

Так закiнчився мiй незбутнiй полiт.

I побачив я Красуню блискучу,

- Ось де ти бабка вертка, -

Чом з води, мене, не спасла?

Нiс я дурницю i явно гримучу.

Як всi хлопцi тут розсмiялись,

Що смiшинки скрiзь розсiялись.

Ми так розвiялись - розiгрались,

Остудились й на зле не надiялись.

Труси тим часом пiдсушились,

Ми одiлись, та причепурились.

Язики вiд спраги потупились,

Рiзнi думи, як шавки вчiпились.

Я глядь, а пояска мого нема"

Пригадав: - Це його забрала вода,

I ще добре, що Бог менi сприя".

Рад, що спасла Планида золота!

А на Iвана, трохи покричали,

Стусана йому доброго дали,

I назад, як могли, почвалали

Далi, говорить таке сказали:

- Так, Ви не бачили нас пiвдня.

I це була лише то одна брехня.

Цього чисто - сонячного дня,

Коли розцвiла днина спекотна.

- Що i як, ми вже вмi"мо тепер,

I завтра - ж з'╖здим на Днiстер!

Хлопцi реготали, а я ледь не вмер,

Бо мозоль на язицi собi натер.

Така пригода ско╖лась зi мною,

1965 року, лiтньою порою!

Було це тодi нiби - то грою,

За яку б сплатили вищою цiною.

То такий то човен Хейердала,

Що його гума по лобi нам дала.

Лiпше дома з"╖сти кусок сала,

I Смерть за ноги б не хапала.

Все це - правда, а не витiвка,

Я знаю, що всi свiдки " живi,

I не просто слобiдська плiтка,

Свiдки всi пiдтвердять менi.

Не знаючи у водi, якi глибини -

Не охолоджуйтесь, без причини!

Тiльки в скрутну на водi хвилину,

Добре плаваючи, спаси ти людину!

I всi будуть тiльки дуже радi,

Такiй щасливiй ╥хнiй пригодi,

I ти - на горi Слави, в шоколадi,

Будеш при любiй земнiй погодi.

Я щиро дякую сусiду В. Козаку,

Як i рiдному брату Вiктору,

За те, що не злякались, без спору,

Дiяли рiшуче - спасли дiтвору.

Дай же Бог Вам здоров"я i щастя в життi,

Веселого настрою. В спасiннi, Ви - митцi!!!

Литва. 2009. 07. 03.

Сноски - зноски:

- Джи╜унцi - цвiркуни - кузнечики

- Хрест - перехрестя (перетинок) дорiг.

- Красуню блискучу i бабка вертка - попрыгунья стрекоза

и один из её видов "Красуня блискуча"

Небилицi.

Я родився сьогоднi рано - вранцi,

Мати захотiла ракiв у сметанцi,

Поки годувала мене на лежанцi,

Я - ж - смалив у пологовiм танцi.

Ранок усмiхався менi сонячний,

З перлинами роси, вiн чарiвний!

Вiтерець лiтав лише боязний,

Та досить мiцний, й гнiвний.

Чим - же нам до рiчки добратись?

За який потяг ми б зацiпились,

Й по дорозi нам не заплутатись,

Та на возi з мамою розмiстились.

Що мугикав я тодi, то хiба я, знаю,

I упряжi на коней я - ж, не маю.

Мати слуха" - я пiсню нову спiваю,

Та з воза нашi конi поганяю.

Де тi конi були й куди скакали?

Ми були слабi та сили не мали.

Я, й мати, тодi ╖х i не запрягали,

Щоб не конi, довго б ми чвалали.

Ми, через поле й березовий гай,

Добре, що тi конi спiткались,

З вiтром летiли i нас не чiпай,

Та до рiчки не швидко дiбрались.

Неня на пiдводi лежить, засмага",

А нi маски, а нi зябер, я пiрнаю,

Мати дiло сво", добре собi зна",

А у рiчку, я ще i не потрапляю.

Планерую я тодi, з берега, з краю,

Течiя струмка, що робить не знаю!

Ось карась, я за хвiст його хапаю,

I на дно рiчки, зразу ж попадаю

Ходжу я тодi там сухий по дну,

Нi, мiркую, бо мабуть, що лажу.

Я ракiв нiде на днi не найду,

Думаю собi: як нести поклажу.

Що це диво видно тут таке?

Я такий малий, що не змiркую,

Бо то диво усате, панцирне -

Морських крабiв носом чую.

I поява крабiв - Бог би ╖х зна"!

Руку пiд берег сую, а за не╥, вiть,

Ще й якась iстота за ноги хапа".

Чур, хижаки, ви ж мене не рвiть!

Я ж здоровий був тодi козак,

I згадав тодi: - Граблi ж маю!

Тож нагрiб собi я цiлий сак,

Iншi краби - просто розкидаю.

По драбинi лiзу я i знемагаю.

Як менi пiдняти крабiв всiх?

Але крабiв тих, якось я тримаю,

Й сопiв, мов - ковальський мiх.

Мати дума:- Де ╖╖ мала дитина?

I чисту сльозу iз очей пустила.

А з води стирчить лише - драбина,

Неня мить, як я зник, пропустила.

Я весь мокрий i в зеленiм тиннi...

Бути таким, не бажав би я, дитинi!

Тягну крабiв повний сак на спинi,

А очi вiд радостi не червонi - синi.

Глядь:- Щодуху по драбинi лiзу я,

То кида" менi гарбузове бадилля,

А воно таке мiцне, як то залiззя,

Що замiни з кишенi - дубове гiлля.

Ну, а течiя така струмка, несе,

Що тягне вже ж нашу пiдводу.

Лишенько, нас обох же знесе!

Нема" бажання попасти у воду.

Нас i так цi мандри зморили,

То клишоногих додому вiдвезли,

Й в великiм казанi, ╖х зварили,

Та й далi панцирникiв повезли,

Я в лiкарню, а мама в село,

Цих варених крабiв ми роздали.

I вiд цього стало нам весело!

Чого ж люди ╖х зразу не брали?

А люди крабiв, довго жують,

Неня дуже рада, та i я теж,

Бо вони ╥х миттю з"╖дають!

Фантазiя в нас не ма" меж!

Чи ж то було, чи ж то нi,

Чи повiрять, всiй оцiй брехнi,

Розбиратись з цим, не нинi,

I не менi, цiй малiй дитинi...

Литва. 2009. 07. 07.

Для понимания братского славянского - украинского языка

- зноски - сноски:

- годувала - кормила;

- В пологовiм жвавi - в роддоме быстрые;

- Ранок - утро; мугикав - аукал;

- потяг - поезд; чвалали - шли, шаркали;

- не чiпай - не цепляйся; швидко - быстро;

- загоря" - загорает; Зябер - жабры;

- потрапляю - попадаю; поклажу - багаж;

- змiркую - скумекаю, соображу; чую - чувствую;

- вiть - зацепить; iстота - существо;

- хапа" - хватает; Хижаки - хищники;

- згадав - вспомнил; По драбинi - лестнице;

- знемагаю - обессиливаю; тримаю - держу;

- наче ковальський мiх - будто кузнечный мех;

- зникла - исчезла; сторчить - торчит;

- гiлля - пiдмiна - ветки заменяет; кишеня - карман;

- течiя - течение; струмка - быстро проточная;

- Лишенько - бедкаться, причитать;

- Нема" бажання - без охоты, желания;

- пригоди зморили - приключения ослабили; лiкарню - больницу;

- миттю - мгновенно; меж - рубеж, граница; не нинi - не теперь.

Мо╥ коломийки!

Цi коломийки вас вiтають,

Настрiй, та радiсть несуть.

Гумор, жарти вони - мають,

I певне в нас не пропадуть.

Жартiвливi мо╥ коломийки,

Вiд вас добре бажання настане.

Спiваймо ╖х - добрi родинки,

I вiдрада зросте разом з нами.

З репом я вже попрощався,

Другi - хай його складуть.

З ритмом, римою, уладнався,

I цi строки бадьорiсть дадуть.

*

Ой, спiвали дiвчиноньки,

Зачарованi чудним лiсом,

Де лiтали бiлi голубоньки,

Прирученi старим бiсом.

*

Злi люди грошi хапали, оздоби -

Рiзали смереки, граби, дуби,

Рiчкам це стало не до вподоби -

Людей повiнню вони прокляли,

Не тiльки тих, хто кошти крав,

На дорогах, дамбах i мостах,

Без сорому, зневаживши страх -

Бог за це всiм повiнь послав.

*

Чимало людей за це

буйно поплатились,

не Богу - долару, еге,

й гривнi молились...

*

Гой - я, на високiй полонинi,

Бiлi вiвцi - пасуться по плаю!

I весiлля, як не буде нинi,

То я з дiвами, ще погуляю.

*

Ой, сидiв орел на косогорi,

Менi з милою жарко у полi.

Той орел в'" гнiздо на горi,

А я милу кохаю в стодолi.

*

Сонце пiднялося високо,

На небi хмар нема" нiде

Що за вуйка там видно - то?

Це Iгнат косити вже йде.

Ой i людяний наш Iгнат,

Покоси ранковi ще не стоять.

Випити чарку - це вiн мастак,

Очi вiд цього так i блиcтять.

Обiцянки любить роздавати,

Що не виштовхнеш iз хати.

I загадку легше вiдгадати,

Чим iз Iгнатом справи мати.

Скромний Iгнат, неначе гiсть,

Хоч тепер i релiгiйний пiст,

Шмат сала в комiрчинi ╖сть,

А, як тато взна" - вирве хвiст.

I хто взна" колись цього Iгната,

Не берiть у друзi цього брата!

*

Дмитро добре носом чу",

Що на кухнi там шкварчить,

Миттю верзуни вiн взу",

I на шкварки - прибiжить.

*

От i сонце сходить, та палить,

Гриць - досi горiлиць лежить,

Галя милому варенички варить,

А вiн слова тiльки вмi" стелить.

Чу" чоловiк - кукурудза трiщить,

Там хтось - смаглi" горiлиць,

I на сонцi - кумiв зад блистить,

Ой, поб'" ╖х добре - Гриць.

От йшов Гриць - з вечорниць,

Чу", хтось стогне, щось скрипить.

Цi звуки було чути з теплиць,

Кум кумi прийшов розсаду полить.

*

Кума - кума так вдома чекала,

Смачно╥ ╖жi, й пити наладнала,

I диванчик вчасно розiслала,

Що старий проснеться - не знала.

Ой, лишенько, що то гуркотить,

Разом з вiдрами униз летить,

Хто - то кума з ╜анку котить,

Той - ногами хутко тупотить.

*

В лiсi довго ми гриби збирали,

Скрiзь, i пiд всякими кущами,

Та кожний гриб руками брали,

Панянки - не тиняйтеся корчами.

На весiллi я так танцювала,

Що втоми назавше не знала.

Я нинi з Варшави завiтала,

Мати хоче помiч, я баю - устала.

Я до кума нинi - не ходила,

Най би його трастя взяла

Вареники - милому варила,

Бо з кумом грiх би мала.

*

Коломийки що з'явились у мене,

Спiвають не тiльки у Львовi,

Який будували iз нами вiрмени,

Бо ╥х спiвають на рiднiй мовi.

Литва. 2009. 04. 18

Зноски до коломийок:

- Вiтають - приветствуют;

- Гумор, жарти мають - юмор, шутки имеют;

- бажання настане - желание наступит;

- гуцули - живут в гористой местности.

- Бойки - так называют людей живущих в Тернопольской обл., переселенных из Холмского воеводства, Польша, во время пресловутой операции "Висла" Польским правительством в 1947 году.

- Нехай тодi наша вiдрада росте - пусть тогда наша радость растёт

- З римою уладнався - с рифмой уладил.

- Бадьорiсть - бодрость; Чудним - дивным.

- Прирученi бiсом - прирученные бесом

- Грошi - деньги; Не до вподоби - не понравилось

- Повiнню - половодье, паводок

- Зневаживши - пренебрегать, презирать

- Чимало - без счёта

- на полонинi - на высокогорном пастбище в Карпатах.

- по плаю - по дорожке

- в'" - вьет; в стодолi - в сарае

- хмар не ма" нiде - туч нет нигде

- ранковi - утренние; Обiцянки - обещания

- не виштовхнеш - не вытолкнешь

- справи мати - дело иметь; неначе - будто - бы

- В комiрчинi шмат - в кладовке кусок; - верзуни - постоли(Ы.)

- Шкварки - кусочки жаренного сала, мяса

- Взна" - узнает; Горiлиць - лицом вверх

- За дзи╜арем не стежить - за часами не следит

- Чекала - ждала; Наладнала - приготовила

- з ╜анку - с крыльца; хутко - быстро

- втоми назавше - усталость вовеки